ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2375/22 Справа № 206/2298/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Плінська А. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
       головуючого                Лаченкової О.В.
       суддів                        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю
розглянув в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року апеляційні скарги  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 
на додаткове рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 12 листопада 2021 року 
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, -

ВСТАНОВИЛА:
       В травні 2021 року до Самарського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна.
       В обгрунтування позову ОСОБА_2 зазначає, що 12 жовтня 2016 року ним та відповідачем придбано у спільну часткову власність по Ѕ частці будівлю механічної майстерні А2-1 (частина) поз.8, загальною площею приміщень – 421.1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Враховуючи, що у нього виникла необхідність у реалізації розпорядження належною йому частиною механічної майстерні та в позасудовому порядку із відповідачем вони не дійшли згоди щодо поділу спільного часткової власності він вимушений звернутися до суду. Просив поділити між ним та відповідачем в натурі будівлю механічної майстерні А2-1 (частина) поз.8, площею 413.1 кв. м., поз.17, площею 8.0 кв.м., загальна площа приміщень – 421.1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 згідно із висновком експерта за результатами проведення судового будівельно-технічного та земельнотехнічного експертного дослідження №1324-04 від 05.05.2021 року; в порядку поділу виділити в натурі: йому частину будівлі механічної майстерні А2-1 (частина) поз.8, поз.17, що включає кладову літ. 17 площею 12.0 м.кв., частину майстерні літ. 8 (у плані літ.8-1) площею 198.2 м.кв. (згідно висновку експертизи власник 1, жовтий колір), загальною площею 210.2 м.кв., відповідачу ОСОБА_1 частину приміщення загальною площею 210.2 м. кв., у тому числі: роздягальня літ. 8а площею 16.7 м. кв., душова літ. 8б площею 4.3 м. кв., туалет літ 8в площею 2.1 м.кв., вмивальня літ. 8г площею 3.6 м. кв., частина майстерні літ. 8 (у плані літ. 8-2) площею 183.5 м. кв. (згідно висновку експертизи власник 2, голубий колір), припинити його та відповідача право спільної часткової власності на будівлю механічної майстерні А2-1 (частина) поз.8, площею 413.1 кв. м., поз.17, площею 8.0 кв.м., загальна площа приміщень – 421.1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на його користь витрати за проведення експертного дослідження та звіту про оцінку майна, а також понесені судові витрати.
       Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року позов задоволено.
       Поділено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в натурі будівлю механічної майстерні А2-1 (частина) поз.8, площею 413.1 кв. м., поз.17, площею 8.0 кв.м., загальна площа приміщень – 421.1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 згідно із висновком експерта за результатами проведення судового будівельно-технічного та земельнотехнічного експертного дослідження №1324-04 від 05.05.2021 року.
       В порядку поділу виділено в натурі:
        ОСОБА_2 частину будівлі механічної майстерні А2-1 (частина) поз.8, поз.17, що включає кладову літ. 17 площею 12.0 м.кв., частину майстерні літ. 8 (у плані літ.8-1) площею 198.2 м.кв. (згідно висновку експертизи власник 1, жовтий колір), загальною площею 210.2 м.кв.
        ОСОБА_1 частину приміщення загальною площею 210.2 м. кв., у тому числі: роздягальня літ. 8а площею 16.7 м. кв., душова літ. 8б площею 4.3 м. кв., туалет літ 8в площею 2.1 м.кв., вмивальня літ. 8г площею 3.6 м. кв., частина майстерні літ. 8 (у плані літ. 8-2) площею 183.5 м. кв. (згідно висновку експертизи власник 2, голубий колір), припинивши право спільної часткової власності на будівлю механічної майстерні А2-1 (частина) поз.8, площею 413.1 кв. м., поз.17, площею 8.0 кв.м., загальна площа приміщень – 421.1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в сумі 908 грн. та 5750 грн. витрат за проведення будівельно-технічного експертного дослідження та 2500 грн. за послуги з оцінки.
       Додатковим рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська 12 листопада 2021 року заяву ОСОБА_2 про винесення додаткового рішення задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 000 грн. витрат на правову допомогу.
       В задоволенні решти вимог – відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року у цивільній справі №206/2298/21, ОСОБА_1 просить рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року у справі №206/2298/21 в частині розподілу та стягнення судових витрат скасувати і постановити в цій частині нову постанову, якою судові витрати по справі залишити за позивачем.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_2 на додаткове рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 12 листопада 2021 року, ОСОБА_2 просить додаткове рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 12 листопада 2021 року у справі №206/2298/21 в частині відмови скасувати та в цій частині прийняте нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15200 грн витрат на правову допомогу.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_3 на додаткове рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 12 листопада 2021 року, ОСОБА_3 просить просить додаткове рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 12 листопада 2021 року у справі №206/2298/21 про стягнення витрат на правову допомогу скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про винесення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу відмовити.
       У відзиві представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року, ОСОБА_4 просить рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року у справі №206/2298/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.
       Відзиви від інших учасників справи до апеляційного суду не надходили.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
       Як вбачається з матеріалів справи, в травні 2021 року до Самарського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна.
За договором №1324-04 від 30.03.2021 року на замовлення ОСОБА_2 надано Висновок за результатами проведення судового будівельно-технічного та земельно-технічного експертного дослідження(а.с.25-50 т.1).
Відповідно до розрахункових квитанцій №1324-04 від 30.03.2021 року, №1324-04 від 05.04.2021 року вартість Висновку за результатами проведення судового будівельно-технічного та земельно-технічного експертного дослідження становить 11500грн (а.с.23,т.1).
       Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
       Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн., витрати понесені по сплаті оцінки в розмірі 2500 грн. та половина (50%) від вартості витрат, понесених за проведення будівельно-технічного експертного дослідження в розмірі 5750,00 грн., оскільки вартість вказаного дослідження у розмірі 11500,00 включає в себе ще оплату вартості земельно-технічного експертного дослідження, яке не пов`язано із розглядом даної справи.
Доводи апеляційної скарги, що спір виник внаслідок неправильних дій позивача, а тому суд відповідно до ч.9 ст.141 ЦПК України має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки поняття «неправильний» тлумачиться в українській мові як такий, що не відповідає певним нормам, правилам, вимогам; не задовольняє вимог пропорції, симетрії і т. ін., а також як такий, що не відповідає істині, тому, що є в дійсності; помилковий, хибний; не такий, як треба; який не приводить до бажаних наслідків. Суд першої інстанції виходив із того, що спір виник внаслідок бездії відповідача, який не надав будь-якої відповіді на пропозицію укласти нотаріально посвідчений договір про виділення 1/2 частки у будівлі механічної майстерні (позасудовим шляхом, а.с.51-52, т.1), а позивач скористався своїм правом на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України, а тому відсутні підстави вважати що дії позивача є неправильними або такими, що не відповідають певним нормам, правилам, вимогам та суперечать нормам права.
Крім того, покладати судові витрати повністю або частково відповідно до ч.9 ст.141 ЦПК України це право суду, а не обов`язок.
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
Також, як вбачається з матеріалів справи, між адвокатом Бойко П.Ю. та Алєксєєвим С.Б. 24 лютого 2021 року укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до п.4.3 за надання правничої допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі погодженому додатками до Договору.
Як слідує з додатку №1 до вищевказаного договору адвокатом надано клієнту спектр послуг по справі №206/2298/21 та визначено вартість таких послуг, а всього на загальну суму 27 200 грн. 
25 жовтня 2021 року представником позивача такі кошти отримано від ОСОБА_2 
26.10.2021 року до Самарського районного суду м.Дніпропетровська представник позивача подав заяву про винесення додаткового рішення по справі та стягнення з відповідача на користь позивача 27 200 грн. витрат на професійну правничу допомогу. 
Відповідно до ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що представником позивача в порядку і строки заявлено клопотання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу та докази понесення таких витрат подано до спливу 5 днів після ухвалення рішення.
Поженнями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 цього Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1вищевказаного Закону).
Відповідно до статті 19 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 цього ж Закону).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Учасниками справи не оспорювався обсяг наданої правової допомоги по справі. Представник відповідача вказувала в своїх запереченнях, що позивачем не було заявлено вимогу до закінчення судових дебатів про стягнення витрат на правову допомогу, а також не зазначено в позові попередній орієнтовний розрахунок, дана позиція спростовується матеріалами справи, зокрема позовною заявою, де такі відомості містяться. Представником позивача у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України подано такий договір у строк та відповідності до вимог чинного законодавства, а отже не може бути підставою для відмови у відшкодуванні заявлених витрат.
У відповідності до ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
       Відповідно до правової позиції Верховного суду, викладеній в постанові від 25 травня 2021 року по справі №910/7586/19 час, який адвокат витрачає на дорогу для участі у судовому засіданні, є складовою правничої допомоги і підлягає компенсації нарівні з іншими витратами.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 12000грн., оскільки є співмірними заявленим позовним вимогам та наданим послугам, а саме: складність справи, ціна позову, час, витрачений адвокатом під час судових засідань.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , що позивачем надані договір про надання правничої допомоги, відповідні докази щодо обсягу наданих послуг та виконаних робіт, які є реальними та необхідними для розгляду даної справи, а тому стягненню підлягають ще 15200 грн., колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначений розмір є непропорційним до предмета спору, складності справи та виконаним адвокатом робіт (наданих послуг), а також не відповідає критерію розумності.
Витрати у сумі 27200,00 грн за аналіз та оцінку спірного питання, складання та направлення пропозиції, складання позовної заяви, складання відповіді, складання заяви про зміну предмета позову, участь у 4 судових засіданнях та тривалість такої роботи у 13,5 годин є завищеними, належним чином не обґрунтованими, що суперечить критерію розумності розміру таких витрат.
На думку колегії суддів, ураховуючи складність справи та кількість наведених послуг, 2 години є достатнім часом для виконання такої роботи адвокатом.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70–72) (пункт 5.43 постанови).
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що звіт про надання послуг з правничої допомоги №1 та акт приймання-передачі наданих послуг №1/10, в яких були визначені ціна та загальна вартість вже наданих послуг були складені після ухвалення судом рішення по справі (22.10.2021 року), що свідчить про те, що на момент укладення договору, ухвалення рішення розмір гонорару, порядок його обчислення та сплата не були узгоджені між сторонами, а тому витрати не підлягають задоволенню, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2022 року у справі №756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).
Отже, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, а також з урахуванням поданого представником відповідача заперечення щодо розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу та його доводів щодо їх неспівмірності, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_2 – ОСОБА_4 та стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 000,0 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, а у стягненні інших витрат на професійну правничу допомогу відмовити.
Інші доводи, викладені в апеляційних скаргах, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Докази та обставини, на які посилаються заявники в апеляційних скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
       Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року та додаткове рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 12 листопада 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

М.Ю.Петешенкова