КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М           У К Р А Ї Н И
 
04 серпня2022 року                                                                                   м. Київ
 
Унікальний номер справи № 755/398/17
Апеляційне провадження № 22-ц/824/932/2022
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого - Левенця Б.Б.,
   суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,
   за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Гончарука В.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 в особі законного представника - опікуна ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Лариса Семенівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лабутіна Юлія Юріївна про визнання недійсним договору дарування квартири та витребування квартири з чужого незаконного володіння,-
 
в с т а н о в и в :
 
У грудні 2016 року позивач звернулася до суду в особі законного представника - опікуна ОСОБА_3 , в якому просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 07 вересня 2001 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С., витребувати з незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 вересня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. та зареєстровано у реєстрі за № 4745. Відповідно до п. 1 вказаного договору дарування квартири ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 . Вказувала, що на момент укладення договору дарування позивач не усвідомлювала своїх дій та не могла керувати ними, оскільки страждала легкою розумовою відсталістю, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 30 вересня 2015 року про визнання її недієздатною та висновком судово-психіатричної експертизи № 252 від 15 грудня 2014 року. Дана обставина є підставою для визнання договору дарування недійсним, оскільки на момент укладення договору ОСОБА_2 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
11 квітня 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_4 передала належну їй на праві власності квартиру, а ОСОБА_6 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно п. 3 вказаного договору, продаж вчинено за ціною 342550 грн., які ОСОБА_4 отримала повністю від ОСОБА_6 до підписання цього договору.
У подальшому ОСОБА_6 продав спірну квартиру ОСОБА_5 згідно договору купівлі продажу-квартири від 18 серпня 2015 року. Вважає, що вказана квартира підлягає витребуванню у ОСОБА_5 на користь позивача, оскільки вибула з володіння позивача поза її волею за оспорюваним договором дарування (т. 1 а.с. 1-3).
Представник третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_8 подав заперечення на позовну заяву та зазначав, що визнання ОСОБА_2 недієздатною не може бути підставою для визнання недійсним договору дарування, оскільки її недієздатність встановлена судом лише з 12 жовтня 2015 року, а договір дарування був укладений 07 вересня 2001 року, тобто коли позивач розуміла значення своїх дій (т. 1 а.с. 192-195).
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 травня 2021 року вказаний позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 07.09.2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. та зареєстрований в реєстрі за № 4745. Витребувано із володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь держави судовий збір по 640 грн. з кожного (т. 2 а.с. 230-237).
Не погодившись з рішенням суду, 23 жовтня 2021 року представник особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_1 - адвокат Будова Я.М. подала до суду апеляційну скаргу та просила скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову (т. 3 а.с. 28-51).
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до ухвалення оскаржуваного рішення, відповідач ОСОБА_5 помер. Вказувала, що апелянт ОСОБА_1 є сином відповідача ОСОБА_5 та єдиним спадкоємцем померлого. 29 вересня 2021 року апелянт звернувся до державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, проте, у вчиненні нотаріальної дії було відмовлено у зв`язку з тим, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за іншою особою - ОСОБА_2 . Підставою внесення запису про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 стало оскаржуване рішення. Звертала увагу на те, що на момент подання заяви ОСОБА_1 про вступ у спадщину право власності на квартиру було зареєстровано за його батьком - ОСОБА_5 . Таким чином, при ухваленні рішення було порушено права та інтереси особи, яка не брала участі у справі. Крім того, за життя відповідач ОСОБА_5 не знав про розгляд даної справи та не приймав участі у судових засіданнях, а судові повістки направлялися судом на неактуальну адресу, оскільки судом не встановлювалося місце його проживання. 
Вважає, що суд першої неправильно застосував норми матеріального права, оскільки спірні правовідносини виникли у 2001 році та на момент укладення договору дарування діяли положення ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, натомість суд посилався на норми чинного ЦК України. Відповіді на питання експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи у висновку № 533 від 23 вересня 2020 року викладено виходячи з формулювань ст. 225 ЦК України, крім того, у висновку допущена неповнота та вибірковість у дослідженні об`єктів експертизи. 
Спірна квартира використовується апелянтом, його дружиною та малолітньою дитиною з моменту придбання квартири відповідачем ОСОБА_5 , є єдиним місцем їхнього проживання.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Панкеєва О.О. просила скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 травня 2021 року в частині витребування із володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким витребувати квартиру із володіння ОСОБА_1 (т. 3 а.с. 199-206).
Представник третьої особи ОСОБА_6 - адвокат Гірій Г.І. подала письмову заяву в якій підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати, а справу розглянути за її відсутності (т. 3 а.с. 219-220).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 червня 2022 року до участі у справі залучено ОСОБА_7 як третю особу (т. 4 а.с. 67-68).
Третя особа ОСОБА_7 подала письмові пояснення в яких зазначила, що спірна квартира набута подружжям та є спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , остання не була залучена до участі у справі після смерті ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилась спадщина лише на Ѕ частину вказаної квартири. ОСОБА_7 звернулась до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право власності на належну їй Ѕ частину спірної квартири, проте у видачі свідоцтва було відмовлено з посиланням на те, що нерухомість зареєстрована за іншою особою. Вважала, що оскільки вона не була залучена до участі у справі, оскаржуваним рішенням порушені її права (т. 4 а.с. 153-158).
 
У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Будова Я.М. підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити. Представники позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , адвокат Панкєєва О.О. просили скасувати оскаржуване рішення районного суду в частині витребування із володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 спірної квартири та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким витребувати квартиру із володіння ОСОБА_1 , в іншій частині проти скарги заперечували і просили її відхилити.
Інші особи до суду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси електронної пошти та телефонограмами із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином. Повідомлення позивачки ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_4 повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адреси місця проживання (знаходження) від зазначених осіб до суду не надходили. Позивачка ОСОБА_2 була сповіщена врученням повідомлення її представника - адвоката Панкєєвої О.О. про що у справі є письмова розписка. Представник третьої особи ОСОБА_6 - адвокат Гірій Г.І. подала письмову заяву в якій підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати, а справу розглянути за її відсутності, в подальшому повідомлення третьої особи ОСОБА_6 - адвокат Гірій Г.І. повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адреси місця проживання (знаходження) від зазначених осіб до суду не надходили. 
 Приватний нотаріус Київського МНО Рильська Л.С. подала письмову заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності. Приватний нотаріус Київського МНО Лабутіна Ю.Ю. подала письмову заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності. (т. 3 а.с. 179-198, 207-216, 223-234 т. 4 а.с. 32-65, 69-81, 87, 94-98, 103-124).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належала квартира  АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру серії НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 4).
07 вересня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. та зареєстровано у реєстрі за № 4745 (т. 1 а.с. 5 ).
Відповідно до п. 1 вказаного договору дарування квартири, ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 .
11 квітня 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_4 передала, належну їй на праві власності, а ОСОБА_6 прийняв у власність квартиру під номером АДРЕСА_1 .
Відповідно п. 3 вказаного договору, продаж вчинено за суму 342550 гривень, які ОСОБА_4 отримала повністю від ОСОБА_6 до підписання цього договору (т. 1 а.с. 6).
В свою чергу ОСОБА_6 продав спірну квартиру ОСОБА_5 згідно договору купівлі продажу квартири від 18.08.2015 року за № 2788 (т. 3 а.с. 115-118).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єктів нерухомого майна від 27 грудня 2016 року за № 77120742. право приватної власності на квартиру під номером АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 7-8).
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року у справі № 755/7264/14, визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 недієздатною та призначено опікуном недієздатної ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с. 9-10).
Дане рішення набрало законної сили та в апеляційному порядку не оскаржувалось.
Звертаючись з позовом про визнання недійсним вищезазначеного договору дарування квартири ОСОБА_3 , діючи в інтересах своєї матері ОСОБА_2 , вказував, що остання на час укладання договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
У справі було проведено судово-психіатричну експертизу.
Відповідно до висновку експертної комісії Київського міського центру судово-психіатричної експертизи № 533 від 23 вересня 2020 року, ОСОБА_2 на 2001 рік страждала стійким хронічним психічним розладом у вигляді легкої розумової відсталості з вираженими емоційно-вольовими порушеннями (F 70.8) на тлі затримки розвитку мови внаслідок глухоти (H 91). ОСОБА_2 момент посвідчення договору дарування від 07.09.2001 року за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (т. 2 а.с. 163-170).
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За положеннями статті 55 ЦК УРСР (чинного на час укладення оспорюваного Договору дарування від 07 вересня 2001 року)  угода, укладена громадянином, який хоч і є дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.
Підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених статтею 55 ЦК УРСР, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Однією з умов чинності правочину є дотримання вимоги закону про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, при цьому необхідно враховувати умови фактичного стану, які не дозволяють фізичній особі адекватно виразити свою волю щодо вчинюваного правочину.
Для визнання правочину таким, що має дефекти волі і волевиявлення, а врешті є недійсним, суду необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: що особа не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати своїми діями.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Висновок експертизи у такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.
Висновок районного суду, про задоволення позову та витребуванням квартири від ОСОБА_5 із застосуванням положень ЦК України 2004 року, суд апеляційної інстанції визнав помилковими врахувавши наступне.
Оскільки позивачкою оспорювався договір дарування від 07 вересня 2001 року, до спірних правовідносин підлягали застосуванню положеннями статті 55 ЦК УРСР чинного на час укладення оспорюваного правочину.
При цьому, суд першої інстанції розглянув справу і ухвалив 05 травня 2021 року оскаржуване рішення про витребування спірної квартири від ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , допустив процесуальне порушення, а саме розгляд справи і ухвалення оскаржуваного рішення відносно померлої особи ( ОСОБА_5 ) і не притягнення до участі у справі правонаступників померлого).
Як вбачається з матеріалів справи, 28 липня 2015 року ОСОБА_5 продав квартиру АДРЕСА_3 , здійснивши відчуження вказаної квартири за письмовою згодою дружини - ОСОБА_7 (пункт 1.5 цього Договору). Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського МНО - Сєтак В.Я. (т. 3 а.с. 111-114).
18 серпня 2015 року спірна квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_5 за згодою дружини ОСОБА_7 (пункт 6 Договору). Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Лабутіною Ю.Ю. (т. 3 а.с. 115-116).
Відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_1 , шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_7 був розірваний 18 грудня 2018 року (т. 3 а.с. 127).
Після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_7 звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні колишнього подружжя, а саме на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , проте нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва з тих підстав, що право власності на вказану квартиру зареєстровано за іншою особою (т. 4 а.с. 167).
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.
Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати  Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21).
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ст. 13 ЦПК України).
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити повне ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (п. 2 - 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України).
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (ч. 2 ст. 48 ЦПК України).
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Апеляційний суд залучив до участі у справі ОСОБА_1 , як спадкоємця померлого відповідача у справі - ОСОБА_5 .  
            Залучена апеляційним судом до участі у справі третя особа ОСОБА_7 не є спадкоємцем ОСОБА_5 оскільки за життя останнього шлюб був розірваний, проте ОСОБА_7 набула право спільної сумісної власності на вказану квартиру в порядку встановленому законодавством і таке її право презюмується.
Помилкове незалучення районним судом, як належного співвідповідача співвласника спірної квартири - ОСОБА_7 , не може бути виправлене апеляційним судом, оскільки ЦПК України не передбачає можливості залучення співвідповідачів на стадії апеляційного розгляду.   
Врахувавши вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог через неналежний суб`єктний склад відповідачів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 травня 2021 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 в особі законного представника - опікуна ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Лариса Семенівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лабутіна Юлія Юріївна про визнання недійсним договору дарування квартири та витребування квартири з чужого незаконного володіння.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Дата складання повного судового рішення - 05 серпня 2022 року.
 
Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                           О.В. Борисова

В.М. Ратнікова