КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 753/22946/18                                                                        Головуючий у суді І інстанції Сирбул О.Ф.
Провадження № 22-ц/824/4/2022                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
15 червня 2022 року                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини,
 
в с т а н о в и в:
 
У листопаді 2018 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 25 вересня 1999 року вона із ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб було розірвано у 2007 році, а дитина залишилася проживати разом з нею та перебуває на її повному утриманні. Син має статус дитини-інваліда, у зв`язку з чим потребує лікування та особливого режиму харчування. Відповідач участі в утриманні дитини не приймає, лише декілька разів протягом тривалого часу син отримав від батька незначні грошові суми, яких було недостатньо для забезпечення необхідного рівня життя дитини. Відповідач має можливість забезпечувати дитині матеріальну підтримку у вигляді аліментів у твердій грошовій сумі в мінімальному рекомендованому розмірі одного прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки є здоровою працездатною особою, працюючи за кордоном в Естонії, тому не позбавлений можливості виконувати свої батьківські обов`язки по належному матеріальному забезпеченню дитини для її нормального розвитку.
Позивач вказала, що оскільки дитина має статус інваліда, хворіє на цукровий діабет, вона потребує додаткових витрат на лікування, які фактично вже склали для неї 40 735,73 грн та відповідно до рецепту на окуляри для дитини - 800,00 грн, а мінімально необхідна щомісячна сума на витратні матеріали для проб крові становить 1 351,00 грн, половину яких відповідач повинен компенсувати їй та сплачувати щомісяця відповідно.
З наведених вище підстав позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі щомісячно у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 листопада 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, додаткові витрати на утримання дитини за минулий період у розмірі 20 767,87 грн та додаткові витрати у розмір 675,50 грн щомісячно починаючи з 19 листопада 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1 944,00 грн щомісячно, які підлягають індексації відповідно до закону, починаючи з 21 листопада 2018 року та до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину у розмірі 675,50 грн щомісячно, починаючи з 21 листопада 2018 року та до досягнення дитиною повноліття. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат у вигляді судового збору.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 6 квітня 2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва 19 листопада 2019 року скасовано, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 травня 2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року відмовлено.
В подальшому Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення від 20 квітня 2021 року, яким у задоволенні позову  ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини відмовив.
Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що станом на момент розгляду справи сину сторін - ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,виповнилось 18 років, тобто він втратив статус дитини у розумінні статті 6 СК України, тому у даному випадку не підлягають застосуванню положення частини другої статті 182 СК України, оскільки аліментне зобов`язання встановлюється судом лише у разі необхідності утримання дитини як особи, що не досягла повноліття, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення аліментів.
Щодо вимог про стягнення додаткових витрат на дитину, то суд дійшов висновку, що відповідачем здійснювалась оплата таких витрат, адже починаючи із січня 2010 року по листопад 2019 року так і надалі він перераховував кошти на користь позивача на утримання спільного сина в рахунок як аліментів, так і додаткових витрат, навіть у більшому розмірі ніж просить позивач у позовних вимогах, про що в матеріалах справи наявні відповідні банківські квитанції. Крім того, суд зазначив, що норма статті 185 СК України щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину розповсюджує свою дію тільки на осіб, які є дітьми (мають правовий статус дитини), і не застосовується до повнолітніх фізичних осіб, а отже за встановлених обставин справи вона не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити з урахуванням збільшених позовних вимог.
Аргументація апеляційної скарги зводиться до того, що судом першої інстанції не були з`ясовані обставини добровільної сплати відповідачем аліментів у розмірі, який він визначав на власний розсуд і який був недостатній для повноцінного утримання спільної дитини-інваліда та її потреб, не перевірив сімейний та майновий стан відповідача, не врахував його повсякденні витрати, постійне проживання з родиною за кордоном та їх постійні подорожі. Вирішуючи спір, місцевий суд не застосував норму частини першої статті 191 СК України, згідно якої аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тому дійшов необґрунтованого висновку про відмову у стягненні аліментів з підстав досягнення дитиною на момент вирішення справи повноліття. Також судом без достатньої перевірки прийнято до уваги докази на підтвердження факту перерахування відповідачем на користь позивача коштів на утримання спільного сина в рахунок як аліментів, так і додаткових витрат, не врахувавши при цьому, що матеріальна підтримка батька своїй дитині у будь-якій сумі не є належним виконанням обов`язку по утриманню дитини. Крім того, позивач намагалась скористатись правом стягнення аліментів не у мінімальному розмірі, а виходячи з реального матеріального стану відповідача, у зв`язку з чим неодноразово подавала заяви про збільшення позовних вимог та витребування доказів, проте судом вказані заяви розглянуті не були.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.
В обґрунтування заперечень зазначено, що судом першої інстанції в повному обсязі були з`ясовані всі фактичні обставини з урахуванням наданих сторонами пояснень, процесуальних документів та відповідних доказів, які долучені до матеріалів справи. Відповідач постійно сплачував аліменти та додаткові витрати на утримання сина, що підтверджується банківськими квитанціями та роздруківками по рахунку останнього з «Приват24» про зарахування на картковий рахунок позивача щомісячних платежів за період з 27 січня 2010 року по 15 листопада 2019 року включно. Із лютого 2020 року відповідач сплатив аліменти на утримання сина на загальну суму 12 060,30 грн, що підтверджується відповідними платіжними документами, тобто виконував всій обов`язок по утриманню дитини, незважаючи на інші обставини, про які позивач також не зазначила і які були з`ясовані судом першої інстанції вже під час перегляду заочного рішення суду. Відповідач також перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 , від якого є малолітня дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перебуває на утриманні батька. Окрім того, на утриманні відповідача перебуває його непрацездатна мати ОСОБА_7 , яка є людиною похилого віку та перебуває у віці 74 років. Посилання позивача в апеляційній скарзі на витрати відповідача жодним чином не підтверджують його дохід та матеріальне становище, які і той факт, що позивач не надала достатніх та допустимих доказів щодо наявності у відповідача рухомого та нерухомого майна, грошових коштів чи депозитів.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
Судом встановлено, що з 25 вересня 1999 року по 10 квітня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З матеріалів справи вбачається та не заперечувалось сторонами, що після припинення шлюбних відносин сторін дитина залишилась проживати разом з матір`ю у помешканні за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно із копією посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 5 січня 2012 року Управлінням праці та соціального захисту населення Черкаської міської ради Черкаської області, ОСОБА_1 отримувала державну соціальну допомогу на дитину-інваліда  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ІНФОРМАЦІЯ_5 включно.
Наявність у сина сторін статусу дитини-інваліда та захворювання у вигляді цукрового діабету також підтверджується висновками лікарських комісій КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Дарницького району м. Києва від 7 вересня 2016 року та від 14 лютого 2018 року.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно із статтею 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 7 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (стаття 6 СК України).
Приписами статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
У відповідності до роз`яснень, наданих у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Отже, правова природа аліментів у розумінні глави 15 СК України є такою, що, з одного боку, вони є правом, а з іншого обов`язком, і надаються тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина.
Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частини перша - третя статті 181 СК України).
Згідно із частиною першою статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
З аналізу наведених правових норм, можна дійти висновку, що відповідач зобов`язаний утримувати спільну з позивачем дитину і створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації її життя нарівні з позивачем.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів, суд першої інстанції вважав, що на час вирішення спору син сторін досяг повноліття, тобто втратив правовий статус дитини, тому обов`язок по його утриманню не підлягає покладенню на відповідача як одного з батьків, з ким дитина фактично не проживає.
Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з таким висновком суду з огляду на наступне.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).
З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.
При цьому відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, тому при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).  
Звертаючись до суду з позовною заявою та усуваючи в подальшому її недоліки, ОСОБА_1 просила, зокрема, стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі щомісячно у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 листопада 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.
Згідно відміток Укрпошти Експрес на поштовому конверті зазначений позов був направлений позивачем до суду першої інстанції саме 19 листопада 2018 року.
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва 19 листопада 2019 року позов було задоволено частково, утім ухвалою цього ж суду від 6 квітня 2020 року за заявою відповідача вказане рішення скасовано, а справу призначено до нового судового розгляду, за результатом якого 20 квітня 2021 року ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
За змістом зазначеної норми, вимога про стягнення аліментів на дитину може бути пред`явлена до суду протягом усього строку існування права на утримання, тобто до досягнення дитиною повноліття. На вимоги, що випливають із сімейних відносин, включаючи вимоги про стягнення аліментів, позовна давність не поширюється, крім випадків, що передбачені у законі, а тому не має значення, скільки часу минуло з моменту порушення права.
Якщо позовна заява подана безпосередньо до суду, позов вважається поданим від дня його прийняття. Якщо ж позовна заява відправлена через поштове відділення зв`язку, днем подання позову вважається календарна дата, зазначена на поштовому штемпелі, а не дата його надходження в канцелярію суду.
Отже, положення частини першої статті 191 СК України визначає, що аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня подання позову на майбутнє, але не довше ніж до досягнення дитиною повноліття.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір в частині стягнення аліментів, на вказане вище уваги не звернув, належним чином не дослідив матеріали справи та норми сімейного законодавства, що регулюють час, з якого присуджуються аліменти на дитину, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у примусовому стягненні аліментів з підстав досягнення дитиною сторін на момент вирішення справи повноліття.
Оскільки позов про стягнення аліментів було направлено позивачем засобами поштового зв`язку 19 листопада 2018 року, то вона має право вимагати матеріального утримання дитини з боку відповідача, починаючи із цієї дати і до досягнення сином вісімнадцятирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до положень статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (частини третя статті 182 СК України).
Згідно із вимогами статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛзмагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Встановлено, що відповідачОСОБА_2 з 8 серпня 2009 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , від якого у них є малолітня дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Інформація про регулярний чи мінливий дохід (заробіток) відповідача та його майновий стан в матеріалах справи відсутня, відповідачем вона не представлена суду, як і докази перебування на обліку в центрі зайнятості як безробітного, а також відсутності нерухомого або рухомого майна.
Втім, як свідчать матеріали справи, платник аліментів є здоровою особою працездатного віку без розумових та фізичних вад, неодноразово перебуває за межами України, активно користується грошовими коштами на своєму картковому рахунку і витрачає їх на особисті потреби, при цьому він не позбавлений можливості працювати для збільшення своїх доходів, а як наслідок повноцінно утримувати свою родину та підтримувати на належному рівні дитину-інваліда від першого шлюбу, адже батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів з метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку усіх своїх дітей.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років в розрахунку на місяць з 1 липня 2018 року становив 1944,00 грн.
Колегія суддів відзначає, що встановлений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку не є безумовною підставою для визначення судом саме такого розміру аліментів з огляду на те, що розмір матеріального утримання дітей визначається відповідно до вимог статей 182, 183, 184 СК України, у тому числі з урахуванням майнового і фінансового стану відповідача таінших обставин, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів. 
Тобто, закріплений на законодавчому рівні мінімальний розмір аліментів не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів, який цей мінімум перевищує.
Разом з тим, позивач просила стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі щомісячно у розмірі одного прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а в силу диспозитивності цивільного судочинства суд не може виходити за межі позовних вимог.
Отже, враховуючи, що у сторін є неповнолітня дитина, яка проживає з позивачем та фактично знаходиться на її утриманні, тоді як відповідно до вимог сімейного законодавства дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку обох батьків, а відповідач є особою працездатного віку, яка має на утриманні дитину від іншого шлюбу, однак спроможний надати матеріальну допомогу на належному рівні, з урахуванням стану здоров`я і матеріального становища дитини-інваліда та її батьків, колегія суддів дійшла висновку щодо необхідності покладення на відповідача аліментного зобов`язання у вигляді щомісячної сплати аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1944,00 грн на утримання своєї дитини на користь позивача, що відповідатиме інтересам сина.
Такий розмір утримання, на переконання колегії суддів, є розумним і справедливим з огляду на встановлені обставини справи та зміст позовних вимог, перш за все він відповідатиме інтересам дитини, які переважають над інтересами батьків, принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо дітей, а також сумам грошових коштів, які відповідач в добровільному порядку перераховував позивачу в якості матеріальної підтримки сину протягом спірного періоду.
Отримувати необхідний і достатній розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку, тобто є абсолютним.
При цьому добровільне виконання відповідачем свого обов`язку щодо сплати аліментів у період з 19 листопада 2018 року по 15 вересня 2019 року не має значення для правильного вирішення спору в цій частині, оскільки зазначені обставини повинні враховуватись державним виконавцем під час виконання судового рішення про стягнення аліментів згідно вимог статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» та розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5.
Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 1 серпня 2019 року у справі № 642/6906/16-ц (провадження № 61-26229св18), від 18 листопада 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-7500св20) та від 26 травня 2021 року у справі № 569/11466/20 (провадження № 61-1534св21).
Посилання у відзиві на апеляційну скаргу щодо перебування на утриманні відповідача непрацездатної матері-пенсіонера відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, оскільки відповідно до матеріалів справи мати відповідача ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за своїм статусом отримує довічно державні пенсійні виплати за віком з урахуванням вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення» та вправі користуватися всіма пільгами, встановленими цим та іншими нормативно-правовими актами, а тому беззаперечно не може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги відповідача.
Враховуючи усі зазначені вище обставини, колегія суддів вважає, що  ОСОБА_2 має всі можливості забезпечувати своєму сину матеріальну підтримку у вигляді сплати аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1944,00 грн щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, як того просила ОСОБА_8 , і виконання такого батьківського обов`язку ніяким чином не ставить його у скрутне матеріальне становище.
За таких обставин, розглядаючи зазначений позов в частині вирішення вимог про стягнення аліментів, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
У позовній заяві позивач також просила стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання спільної дитини за минулий період у розмірі 20 767,87 грн та додаткові витрати у розмір 675,50 грн щомісячно починаючи з 19 листопада 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, обґрунтовуючи ці вимоги тим, що їх син має статус дитини-інваліда, хворіє на цукровий діабет та декілька разів на день робить відповідні проби крові, на що потребуються додаткові кошти.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, дійшов висновку, що відповідачем у період із січня 2010 року по листопад 2019 року здійснювалась оплата додаткових витрат на лікування сина шляхом перераховування коштів на рахунок позивача,а тому твердження позивача щодо того, що останній не вчиняє жодних дій для забезпечення виконання батьківського обов`язку є безпідставними та спростовуються наданими відповідачем документами.
Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на таке.
Згідно із статтею 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Виходячи з аналізу статі 185 СК України, додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що «СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», звернуто увагу судів на те, що до передбаченої статтею 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо.
Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Як встановлено судовим розглядом, син сторін - ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , до свого повноліття мав статус дитини-інваліда та має захворювання у вигляді цукрового діабету І типу, у зв`язку з чим періодичнопотребував витрат лікування, а саме: придбання тестів-смужок для глюкометра, що свідчить про те, що хвороба дитини була особливою обставиною та носила індивідуальний характер.
Разом із тим, з матеріалів справи вбачається та фактично не заперечувалось в апеляційній скарзі, що починаючи з 27 січня 2010 року по 15 листопада 2019 року так і надалі відповідач перераховував грошові кошти на користь позивача на утримання спільного сина в рахунок додаткових витрат, навіть у більшому розмірі ніж просила ОСОБА_1 у позовних вимогах, про що в матеріалах справи наявні банківські квитанції, платіжні доручення та виписки по картковому рахунку ОСОБА_2 у АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 72-93, 179, 180).
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 року у справі № 910/10254/18, банківські виписки з рахунків фізичних осіб є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а тому можуть підтверджувати факт передачі коштів.
Таким чином, встановивши, що платником аліментів протягом спірного періоду в повному обсязі здійснювалась оплата додаткових витрат на лікування неповнолітнього сина шляхом перераховування коштів на рахунок позивача, а твердження останньої про те, що батько дитини не вчиняв дій для забезпечення виконання покладеного на нього обов`язку спростовуються наданими відповідачем документами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення додаткових витрат на утримання дитини.
Колегія суддів враховує, що правила та порядок участі батьків у додаткових витратах на дитину встановлені статтею 185 СК України, яка міститься у главі 15 СК України та поширюється на правовідносини щодо обов`язків батьків з утримання неповнолітніх дітей, а тому її правила не можуть бути розповсюджені на правовідносини, які виникли між повнолітнім та його батьком, що регулюються главою 16 СК України.
Норми статей 199, 200, 201 СК України також не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.
Більше того, на підтвердження заявленого розміру вимог про стягнення додаткових витратпозивача надала суду видаткові накладні ТОВ «Діалог Діагностікс» (а.с. 10-19), однак вказані видаткові накладні про придбання тестів-смужок для глюкометра, на які послалась позивач, як докази фактично здійснених нею витрат на лікування дитини, вважаються документами первинного обліку та не є розрахунковим документами в розумінні статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», статей 2, 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 761/5898/17-ц (провадження № 61-36665св18).
Отже, заявляючи вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання спільної дитини за минулий період у розмірі 20 767,87 грн, позивач не надала належних, допустимих та достовірних доказів (квитанцій, чеків, платіжних доручень тощо), які б свідчили про здійснення нею оплати за придбання медичних засобів у такому розмірі.
За наведених обставин, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення додаткових витрат на утримання дитини.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не були розглянуті заяви позивача про збільшення позовних вимог від 22 червня 2019 року, від 19 вересня 2019 року та від 11 травня 2020 року є необґрунтованими, оскільки ухвалами районного суду від 19 листопада 2019 року та від 22 вересня 2020 року, занесеними до протоколів судових засідань (а.с. 51, 189, 190) було відмолено у прийнятті вказаних заяв до розгляду та повернуто їх позивачу.
У свою чергу позивач своїм правом не скористалась і вказані процесуальні судові рішення не оскаржувала в апеляційному порядку відповідно до положень статей 352, 353 ЦПК України.
В постанові Верховного Суду від 1 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 (провадження № 61-9545сво21) зазначено, що «зважаючи на те, що процесуальним наслідком відмови у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог є повернення такої заяви, яка, у свою чергу, може бути оскаржена в апеляційному порядку відповідно до вимог статті 353 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що на ухвалу суду про відмову у прийняті заяви про збільшення позовних вимог може бути подана апеляційна скарга окремо від рішення суду».
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1  підлягає частковому задоволенню, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2021 року відповідно до статті 376 ЦПК України - скасуванню в частині відмови у задоволенні позову про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитиниз ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
В іншій частині, а саме в частині відмови у задоволенні позову про стягнення додаткових витрат, рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі положень статті 375 ЦПК України, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України з відповідача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України стягується судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій у загальному розмірі 563,30 грн.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року в частині вирішення вимог простягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 944,00 грн (одна тисяча дев`ятсот сорок чотири гривні) щомісячно, починаючи з 19 листопада 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 563,30 грн (п`ятсот шістдесят три гривні 30 копійок) судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                                          Н.В. Ігнатченко
 
Судді:                                                                                                          С.А. Голуб
 
Д.О. Таргоній