УХВАЛА
17 серпня 2022 року
м. Київ
Провадження № 13-34зво22
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 
розглянула заяву засудженого ОСОБА_16 про перегляд вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2013 року за виключними обставинами і
ВСТАНОВИЛА:
За вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2013  року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24  вересня 2013  року, ОСОБА_16 було засуджено за пунктами 9, 13 частини 2 статті 115, частини 1 статті 153 Кримінального кодексу України (далі – КК) до  покарання у виді довічного позбавлення волі.
Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року №  6-р(ІІ)/2021, засуджений ОСОБА_16 звернувся до Верховного Суду із заявою від 25 липня 2022 року (надійшла та зареєстрована 02 серпня 2022 року) про перегляд зазначеного вироку за виключними обставинами.
Ухвалою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 серпня 2022 року заяву засудженого ОСОБА_16 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду (далі – Велика Палата) на підставі пункту 10 статті 31 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). Суддею доповідачем у цьому провадженні було визначено ОСОБА_17 . 
На підставі ухвали Великої Палати від 11 серпня 2022 року про задоволення заяви судді Верховного Суду ОСОБА_17 про самовідвід, 15 серпня 2022  року провадження за заявою ОСОБА_16 передано для призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи в порядку, встановленому частиною  3 статті  35 КПК, та визначено суддею-доповідачем ОСОБА_1 .
У заяві засуджений  ОСОБА_16 просить Верховний Суд переглянути вирок щодо нього в порядку виключного провадження на підставі пункту  1 частини  3 статті  459  КПК та замінити позбавлення волі на певний строк.
На обґрунтування своїх вимог засуджений зазначає, що оскільки Конституційний Суд України в рішенні від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021 визнав неконституційними окремі положення статей 81, 82 КК у зв`язку з неможливістю умовно-дострокового звільнення від відбування покарання чи заміни невідбутої частини покарання більш м`яким особам, засудженим до довічного позбавлення волі, що означає відсутність реалістичної перспективи звільнення, оскаржуваний вирок в частині обрання йому покарання є незаконним і у відповідній частині підлягає зміні.
На думку заявника, він має право на перегляд призначеного покарання на підставі норм Конституції України, які є нормами прямої дії.
Велика Палата, перевіривши заяву, дійшла висновку, що у відкритті провадження за нею належить відмовити з огляду на таке.
Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 459 КПК встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення є виключною обставиною за умови застосування судом відповідних норм при вирішенні конкретної справи.
Конституційний Суд України рішенням свого Другого сенату від 16  вересня 2021  року №  6-р(ІІ)/2021 визнав такими, що не відповідають Основному Закону України, положення частини 1 статті 81, частини 1 статті 82 КК через неможливість їх застосування до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Верховну Раду України зобов`язано невідкладно привести вказані статті КК у відповідність до Конституції України.
Отже, виконання приписів Конституційного Суду України, відображених у рішенні, на яке посилається засуджений, має бути здійснено шляхом унесення Верховною Радою України змін до законів, котрі регулюють звільнення від відбування покарання та заміну його невідбутої частини більш м`яким, з метою поширення їх дії на такий вид заходу примусу як довічне позбавлення волі.
Незгода особи з судовими рішеннями, що набрали законної сили, обов`язковість яких належить до основних конституційних засад судочинства (пункт  9 частини 1 статті 129 Конституції України), не може зумовлювати їх перегляд за межами встановлених законом процедур. Конституційна засада обов`язковості судових рішень є відображенням засади юридичної визначеності (res judicata), яка за практикою ЄСПЛ є одним із фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008  року, заява № 3236/03, пункт 40; «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015  року, заява № 32053/13, пункт 46). Зміст цієї засади полягає в тому, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного й обов`язкового рішення суду лише тому, що вона має на меті домогтися нового слухання справи та нового її вирішення.
З огляду на викладене Велика Палата не має правових підстав для перегляду за виключними обставинами оспорюваного судового рішення.
Таким чином, у відкритті провадження за зверненням засудженого ОСОБА_16 слід відмовити, а заяву – повернути особі, яка її подала.
Заява подана з порушенням тридцяти денного строку, передбаченого пунктом  1 частини  5 статті  461  КПК, але у зв`язку з вищевикладеним Велика Палата не вважає за доцільне розглядати це питання.
Керуючись статтями 459, 463, 464 КПК, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Відмовити у відкритті провадження за заявою засудженого ОСОБА_16 про перегляд вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2013 року за виключними обставинами на підставі пункту  1 частини  3 статті  459  КПК.
Заяву повернути ОСОБА_16 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач	ОСОБА_1  	
Судді:	ОСОБА_2 	ОСОБА_9 	
 	ОСОБА_3 	ОСОБА_10 	
 	ОСОБА_4 	ОСОБА_11 	
 	ОСОБА_5 	ОСОБА_12 	
 	ОСОБА_6 	ОСОБА_13 	
 	ОСОБА_7 	ОСОБА_14 	
 	ОСОБА_8 	ОСОБА_15