УХВАЛА

19 квітня 2022 року 
м. Київ
справа № 140/12893/21
адміністративне провадження № К/990/4939/22  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Усенко Є.А.,
суддів: Яковенка М.М.,  Гімона М.М., 
розглянув матеріали касаційної скарги Головного управління ДПС у Волинській області, як відокремленого підрозділу ДПС, (далі - ГУ ДПС) на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10.11.2021 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2022 у справі за заявою Головного управління ДПС у Волинській області до Товариства з обмеженою відповідальністю ТОВ «Ю-Авто» (далі - ТОВ «Ю-Авто», Товариство) про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків,
УСТАНОВИВ:
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10.11.2021, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2022, у задоволенні заяви Головного управління ДПС у Волинській області відмовлено.
01.02.2022 ГУ ДПС подало до Верховного Суду касаційну скаргу на вищезазначені судові рішення.
Однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом (частина третя статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, далі - КАС України). 
Частиною першою статті 13 КАС України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їхнього перегляду в апеляційному порядку, можуть реалізувати право на їхнє оскарження у касаційному порядку тільки у визначених законом випадках.
Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Згідно з пунктом 10 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. 
За визначенням пункту 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Системний аналіз вищезазначених положень процесуального закону дає підстави для висновку, що суд має право віднести справу до категорії малозначних за результатами оцінки характеру спірних правовідносин, предмету доказування, складу учасників та інших обставин, крім випадків, передбачених частиною четвертою статті 12 КАС України.
Враховуючи характер правовідносин, з приводу прав і обов`язків сторін в яких виник спір, що є предметом судового розгляду у цій адміністративній справі, предмет доказування, обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також доводи, викладені в касаційній скарзі, ця адміністративна справа підпадає під критерії визначення справи незначної складності відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 КАС України.
Так, відмовляючи у задоволенні заяви ГУ ДПС про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна платника податків ТОВ «Ю-Авто», застосованого на підставі підпункту 94.2.3 пункту 94.2 статті 94 Податкового кодексу України, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із встановлених у справі обставин, що акт від 05.11.2021 №1476/07-09/43535093, який ГУ ДПС надало на підтвердження відмови посадових осіб Товариства в допуску до проведення перевірки, не відповідає вимогам, встановленим щодо такого акта пунктом 81.1 статті 81 Податкового кодексу України та підпунктом 1.4.6 Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної податкової служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків, затверджених наказом Державної податкової служби України від 04.09.2020 №470. 
Доводів на спростування цих обставин ГУ ДПС у касаційній скарзі не наводить. Довід ГУ ДПС, що питання, якого стосується касаційна скарга (обґрунтованість адміністративного арешту активів платника податків, застосованого на підставі підпункту 94.2.3 пункту 94.2 статті 94 Податкового кодексу України, в разі відсутності платника податків за місцезнаходженням) має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики не знайшов підтвердження.
Встановлюючи виняток для касаційного оскарження судових рішень у справі незначної складності, якщо питання, якого стосується касаційна скарга, має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, законодавець має на увазі особливо складні питання застосування правових норм. 
ГУ ДПС в обґрунтування свого доводу щодо підстави касаційного оскарження посилається на важливість висновку Верховного Суду із зазначеного вище питання для здійснення конкретними органами повноважень щодо перевірки платників податків, які ухиляються від проведення контрольних заходів, зокрема, приховуючи своє місцезнаходження. Ці доводи лежать у площині реалізації контролюючими органами функцій і завдань, визначених законом, та не свідчать про те, що застосування норми підпункту 94.2.3 пункту 94.2 статті 94 Податкового кодексу України у подібних правовідносинах має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. ГУ ДПС не навело прикладів іншого правозастосування судами підпункту 94.2.3 пункту 94.2 статті 94 Податкового кодексу України у подібних правовідносинах.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 248, 328, пунктом 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Волинській області, як відокремленого підрозділу ДПС, на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10.11.2021 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2022.
Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити скаржнику, а копію касаційної скарги залишити в суді касаційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді	Є.А. Усенко М.М. Яковенко   М.М. Гімон