УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 441/1690/20
провадження № 61-5163ск22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , 
відповідач - ОСОБА_3 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Львівської районної державної адміністрації Львівської області, 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , та адвоката Винниченка Михайла Петровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 19 жовтня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Львівської районної державної адміністрації Львівської області, про виселення,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , звернувся з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Львівської районної державної адміністрації Львівської області, про виселення.
Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 19 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного суду від 10 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , залишено без задоволення, рішення Городоцького районного суду Львівської області від 19 жовтня 2021 року - без змін. 
Не погоджуючись з рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 19 жовтня 2021 року та постановою Львівського апеляційного суду від 10 травня 2022 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , та адвокат Винниченко М. П., який діє в інтересах ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , 9 червня 2022 року подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просять скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити. 
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Касаційна скарга містить клопотання заявників про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, яке суд не вирішує, оскільки касаційна скарга заявником подана з додержанням строків, установлених 
статтею 390 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Підставою касаційного оскарження рішення Городоцького районного суду Львівської області від 19 жовтня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 10 травня 2022 року заявники вказують неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявників є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції і постанови суду апеляційної інстанції.
Ухвалюючи рішення і відмовляючи у задоволенні позову,Городоцький районний суд Львівської області виходив з того, що ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , надав згоду на користування належною йому на праві власності квартирою  АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .
Суд першої інстанції встановив, що місце проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі зареєстровано у 2009 році на законних підставах, тому вважав таку квартиру житлом, яке має ознаки постійного місця проживання відповідача.
Суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , має право як власник відповідно до статей 321, 386, 391 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України на усунення перешкод у користуванні належним їй майном, проте за умови пропорційності свого приватного інтересу приватному інтересу осіб, до яких такий захист спрямовано. 
З висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову суд апеляційної інстанції погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильне застосування норм матеріального права та не порушено норми процесуального права.
Львівський апеляційний суд вважав, що судом першої інстанції дотримано правило легітимної мети, проголошене пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), тому підстави для задоволення позову про виселення відповідача із житла, яке вона займає зі згоди позивача протягом тривалого часу, відсутні.
Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи встановлено, що у власності ОСОБА_4 перебувала квартира  
АДРЕСА_1 . 
З 9 лютого 2009 року ОСОБА_4 призначена опікуном малолітньої внучки ОСОБА_3 та 2 червня 2009 року зареєструвала її місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. 
Також судами встановлено, що ОСОБА_2 призначено опікуном малолітньої племінниці ОСОБА_3 .
Після ОСОБА_4 спадщину прийняв її син ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , що судами попередніх інстанцій встановлено на підставі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .
За заявою ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , державним нотаріусом Городоцької державної нотаріальної контори заведено спадкову справу № 19/2016, а 14 березня 2017 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом зі змісту якого судами попередніх інстанцій встановлено, що спадкоємцем майна ОСОБА_5 є його син ОСОБА_1 ; до складу спадщини входить квартира АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 проживає з матір`ю ОСОБА_2 на 
АДРЕСА_2 ; з 19 березня 2013 року зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 .
Також судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 20 липня 2016 року провадження у справі № 441/512/169-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , про захист права на користування житловим приміщенням закрито у зв`язку з укладенням мирової угоди, яка затверджена на наступних умовах:
«1. Позивач ОСОБА_6 будучи зареєстрованою у квартирі АДРЕСА_1 має право на користування житлом у вказаній квартирі, таке право відповідачем не заперечується. 
Відповідач ОСОБА_2 зобов`язується у п`ятиденний термін з дня підписання вказаної угоди надати другий примірник ключів від квартири АДРЕСА_1 .
У випадку вибуття з власної волі та непроживання ОСОБА_6 без поважних причин більше одного року у квартирі АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 залишається право на звернення до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право на користування вказаним житлом в порядку статті 405 ЦК України.
ОСОБА_6 зобов`язується не вселяти інших осіб у квартиру АДРЕСА_1 .
У випадку вселення у вказану квартиру ОСОБА_6 осіб без згоди ОСОБА_2 , остання має право на виселення таких правоохоронними органами або в судовому порядку.
2. ОСОБА_6 несе обов`язок сплачувати половину нарахованих комунальних послуг (газ, електроенергія, водопостачання, послуги з вивезення сміття, послуги за обслуговування прибудинкової території) за квартиру 
АДРЕСА_1 кожного місяця. Другу половину витрат комунальних послуг несе ОСОБА_2 .
У випадку порушення вказаного пункту позивачем, ОСОБА_2 як законний представник ОСОБА_1 після оплати вказаних послуг має право на звернення до суду про стягнення з ОСОБА_6 нарахованих послуг, починаючи з часу вселення її до квартири АДРЕСА_1 і до звернення до суду.
Крім цього ОСОБА_2 зобов`язується погасити наявну заборгованість у розмірі 6 446,26 грн. 
3. Сторони погодились, що ОСОБА_6 проживатиме в першій кімнаті, більшою площею, менша кімната залишається в користуванні ОСОБА_2 , всі нежитлові приміщення залишаються в спільному користуванні сторін.
4. ОСОБА_2 як законний представник неповнолітнього ОСОБА_1 має безперешкодне право доступу до вказаної квартири у будь-який час, право на проживання у вказаній квартирі з сином ОСОБА_1 , а також право на вселення у одну кімнату наймачів.
При цьому наймач вказаної кімнати може бути виключно або особою жіночої статі або сім`я. Вселення як наймача одноосібно особи чоловічої статі до вказаної квартири забороняється.
При вселенні наймачів до квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 зобов`язана попередити про це ОСОБА_6 не менше ніж за п`ять днів до вселення».
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому згідно із вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення 
статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та 
статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену 
пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття жилого приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Судами першої та апеляційної інстанцій питання виселення відповідача оцінено на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц.
Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що місце проживання ОСОБА_3 на законних підставах зареєстровано в квартирі АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 як законний представник неповнолітнього ОСОБА_1 надала згоду ОСОБА_3 на користування вказаною квартирою.
При цьому суди попередніх інстанції врахували, що ОСОБА_3 проживає у спірній квартирі з 2009 року і квартира є постійним місцем проживання відповідача.
За таких обставин Городоцький районний суд Львівської області дійшов висновку про набуття ОСОБА_3 права користування квартирою АДРЕСА_1 згідно із законом.
Суди попередніх інстанцій правильно вважали, що відсутні правові підстави для усунення перешкод у здійсненні права користування належною ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , на праві приватної власності квартирою шляхом виселення відповідача із вказаної квартири.
Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову і зауважує, що тривале проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати вказане майно житлом відповідача у розумінні статті 8 Конвенції.
Висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про відсутність підстав для задоволення позову є законним і обґрунтованим, тобто таким, який відповідає завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.
Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18, відхиляється касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаній справі не є подібними із правовідносинами у справі № 441/1690/20.
Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».
З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.
Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , та адвоката Винниченка М. П., який діє в інтересах ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Городоцького районного суду Львівської області 
від 19 жовтня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 травня 2022 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яка є джерелом права 
(стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , та адвоката Винниченка М. П., який діє в інтересах ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 19 жовтня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 травня 2022 року суд відмовляє. 
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , та адвоката Винниченка Михайла Петровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 19 жовтня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Львівської районної державної адміністрації Львівської області, про виселення. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                        С. О. Карпенко 
В. М. Ігнатенко 
В. А. Стрільчук