Постанова                                    
Іменем України                              
 
26 квітня 2022 року                      
м. Київ
 
справа № 263/4028/21
 
провадження № 61-20453св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),         Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Держава Україна в особі Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, відокремлений підрозділ Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України - Донецьке управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Державна казначейська служба України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду                     м. Маріуполя Донецької області від 18 жовтня 2021 року у складі судді Васильченко О. Г., та постанову Донецького апеляційного суду                     від 30 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Зайцевої С. А.,            Лопатіної М. Ю., Пономарьової О. М., 
 
ВСТАНОВИВ:

 
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, відокремленого підрозділу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України - Донецького управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Державної казначейської служби України про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення неотриманих доходів, відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що у 2016 року він займав посаду командира роти № 2 батальйону № 1 Управління патрульної служби у місті Дніпропетровську Департаменту патрульної служби, одночасно із цим виконував обов`язки командира батальйону Управління патрульної поліції  в місті Маріуполі на підставі наказу № 3902 від 07 листопада 2016 року.
 
Зазначав, що у 2017 році ним подано рапорт до ГУНП в Донецькій області щодо призначення на посаду начальнику відділу забезпечення безпеки дорожнього руху управління превентивної діяльності ГУНП в Донецькій області.
06 червня 2017 року за запитом управління кадрового забезпечення ГУНП           в Донецькій області від 02 червня 2017 року № 1625/12/01-2017, для призначення на вищезазначену посаду його було опитано працівниками Донецького управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України з метою вивчення його особистості.
 
Відповідно до листа внутрішньої безпеки від 14 червня 2017 року                     № кн.-В-26/42-04/01-2017 позитивного рішення щодо його призначення на посаду начальника відділу забезпечення безпеки дорожнього руху управління превентивної діяльності ГУНП в Донецької області не прийнято, пояснення причин не наведено.
 
Позивач посилався на те, що у зв`язку із цим рішенням для нього настали негативні наслідки, а саме:
- призначення на посаду старшого інспектора з особливих доручень відділу нагляду за станом доріг управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Донецькій області з меншим грошовим забезпеченням та нижчою за штатним розписом, яка була в подальшому скорочена, у зв`язку з реорганізацією, що спричинило додаткові зміни           в його житті, які вплинули на моральний стан і викликали сумніви стосовно можливості залишитись без роботи та коштів на існування;
- довелось змінити напрямок трудової діяльності, адаптуватись до нових кваліфікаційних вимог та призначатись на посаду старшого інспектора              з особливих доручень контролю за обігом зброї Управління превентивної діяльності ГУНП в Донецькій області.
 
Надалі відсутність позитивного рішення з боку посадових осіб внутрішньої безпеки щодо його призначення, без роз`яснення причин, призвели до шкоди його репутації серед особового складу поліції та виникнення сумнівів про його добропорядність у керівництва ГУНП в Донецькій області та колег, що відобразилось на стані фізичного та емоційного здоров`я.
 
В червні 2017 року йому стало відомо, що працівники внутрішньої безпеки начебто виявили порушення антикорупційного законодавства при заповненні ним декларації. Надалі начальником внутрішньої безпеки направлено лист керівництву ГУНП в Донецькій області, в якому стверджувалось, що він подав недостовірні данні під час декларування та в його діях вбачаються ознаки правопорушення пов`язаного з корупцією.
 
Стверджував, що для нього це мало негативні наслідки, які полягали                      у принижені честі, гідності і ділової репутації, оскільки він був публічною особою та займав посаду з високим ризиком корупції, до нього була прикута увага громадськості та керівництва.
 
Дана недостовірна інформація, яка розповсюджувалась посадовими особами внутрішньої безпеки, спричинила загострення стосунків                              з близькими родичами, у зв`язку з тим, що він був переведений до ГУНП                  в Донецькій області, через неправомірні дії з боку працівників Управління внутрішньої безпеки в Донецькій області ДВБ НПУ на посаду з меншим грошовим забезпеченням. Його постійні хвилювання з приводу розповсюдження недостовірної інформації працівниками внутрішньої безпеки призводили до нанесення незворотної шкоди як морального, так             і фізичного здоров`я.
Зазначена ситуація стала каталізатором довготриваючого душевного страждання, у зв`язку із чим, він постійно повинен був доводити, що жодного правопорушення не вчиняв, та дії посадових осіб носять неправомірний характер.
 
26 вересня 2017 року співробітниками Департаменту внутрішньої безпеки направлено лист до ГУ НП в Донецької області щодо проведення службового розслідування.
12 жовтня 2017 року на підставі наказу ГУ НП в Донецької області розпочато службове розслідування з метою встановлення фактів, викладених в листі внутрішньої безпеки .
Крім того, працівниками внутрішньої безпеки збиралася інформація щодо нього та членів його родини, отримувалась інформація про осіб, які зареєстровані та проживають за адресою місця мешкання, допитувались сусіди, родичі, все це спричиняло додаткові конфлікти в родині, викликало постійний стрес. Працівниками внутрішньої безпеки порушені вимоги             статті 32 Конституції України та з їх боку було втручання в його особисте та сімейне життя.
 
26 жовтня 2017 року працівниками внутрішньої безпеки складено протокол відносно нього про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією за частиною четвертою статті 172-6 КУпАП.
 
Постановою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 21 листопада 2017 року у зв`язку з порушенням порядку ініціювання складання адміністративного протоколу та без затвердженого перед цим висновку Національного агентства з питань запобігання корупції, справа про адміністративне правопорушення закрита на підставі пункту 1                          статті 247 КУАП.
 
Звертав увагу на те, що в результаті незаконних дій співробітників внутрішньої безпеки, постійного психологічного тиску, йому довелось звертатись за медичною допомогою, а саме 18 листопада 2017 року (11 діб стаціонарного лікування), 09 квітня 2019 року (11 діб стаціонарного лікування), 20 травня 2020 року (27 діб стаціонарного лікування).
 
Вважав, що під час вирішення питання про наявність моральної шкоди слід врахувати те, що він впродовж багатьох років є публічною особою. Зокрема, був виконуючим обов`язки заступника командира батальйону Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Національної поліції України, виконуючим обов`язки командира батальйону Управління патрульної поліції в м. Маріуполь Національної поліції України, а тому безпідставне поширення інформації про нього як про особу, яка причетна до скоєння корупційних правопорушень, негативно впливає на суспільну оцінку його якостей в очах оточуючих. 
 
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд: 
- стягнути з Державного бюджету України шляхом беззаперечного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України моральну шкоду на його користь в розмірі 42 мінімальних заробітних плат, розмір яких визначається рівнем розміру мінімальної заробітної плати, прийнятої в Україні на момент ухвалення рішення суду;
- стягнути з Державного бюджету шляхом беззаперечного списання                  з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, солідарно на його користь витрати понесені під час судового провадження у розмірі  20 884,62 грн;
- стягнути шляхом беззаперечного списання з відповідного рахунку Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на його користь доходи, які він міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене, а саме різницю розміру грошового забезпечення між посадою старшого інспектора з особливих доручень               УПД ГУНП в Донецькій області та за посадою начальника відділу УПД ГУНП в Донецькій області в сумі 40 768,60 грн;
- зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України направити лист до Головного Управління Національної поліції                  в Донецькій області в якому спростувати інформацію, що ОСОБА_1 порушив антикорупційне законодавство та вчинив правопорушення пов`язане з корупцією.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області                    від 18 жовтня 2021 року провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Відокремленого підрозділу Департаменту внутрішньої безпеки НПУ - Донецьке управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Державної казначейської служби України про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України не отриманих доходів, стягнення з державного бюджету України моральної шкоди, стягнення з державного бюджету України та Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України судових витрат - закрито, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Ухвала районного суду мотивована тим, що позовна заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства та належить до компетенції адміністративного суду, оскільки стосується проходження позивачем публічної служби, а саме вирішення питання щодо призначення його на посаду начальника відділу забезпечення безпеки дорожнього руху управління превентивної діяльності ГУ НП в Донецькій області.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 30 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області                від 18 жовтня 2021 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження у справі є правильними та відповідають нормам процесуального права.
 
Апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ та подав даний позов до суб`єкта владних повноважень, відтак, позов підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. При цьому посилання ОСОБА_1 на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та розгляд справи в порядку цивільного судочинства є необгрунтованими. 
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 жовтня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду                 від 30 листопада 2021 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що позовні вимоги пов`язані саме з незаконними діями посадових осіб внутрішньої безпеки Національної поліції України, безпідставність поширення ними інформації про нього, як про особу, яка причетна до скоєння корупційних правопорушень, у результаті яких йому було завдано моральної шкоди.
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неповне з`ясування судами фактичних обставин справи, неповне дослідження та надання правової оцінки наявним у справі доказам, а також те, що висновки судів не відповідають обставинам справи, Зазначає, що суди дійшли передчасного висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Вважає, що заява про відшкодування заподіяної шкоди подана відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», отже, підпадає під юрисдикцію загальних судів та повинна розглядатися у порядку цивільного судочинства. Посилається на правові висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц та постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 146/1091/17, від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц (провадження № 61-9875св20), які не були враховані судами.
 
Відзив на касаційну скаргу учасник справи не подав.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У грудні 2021 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У лютому 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2022 року справу призначено до розгляду.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
  
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
 
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
 
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. 
 
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
 
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
 
Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.
 
У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають                      у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними               від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
 
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
 
Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства              є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод                та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень             з боку суб`єктів владних повноважень.
 
У частині першій статті 5 КАС України зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:
1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;
6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
 
Згідно із частиною другою цієї статті захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. 
 
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
 
Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження. 
 
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду. 
 
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
 
Аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин.
 
У справі, що розглядається, спір виник з приводу відсутності позитивного рішення щодо призначення позивача на посаду начальника відділу забезпечення безпеки дорожнього руху управління превентивної діяльності ГУНП в Донецької області, відсутності пояснень причин не призначення його на зазначену посаду, проведення службового розслідування з метою встановлення фактів наявності у його діях ознак корупційного правопорушення. Зазначені обставини, на думку позивача, спричинили йому негативні наслідки, що стало причиною звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання спростувати інформацію про порушення антикорупційного законодавства.
 
Враховуючи те, що спірні правовідносини пов`язані із захистом майнових прав позивача, зокрема, права на відшкодування моральної шкоди та захисту честі і гідності, Верховний Суд вважає, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.
Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що посилання позивача на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» також свідчить про наявність підстав для розгляду справи в порядку цивільного судочинства.
 
Отже, суди попередніх інстанцій помилково вважали, що вказаний спір належить розглядати в порядку адміністративного судочинства та зробили неправильний висновок про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
З урахуванням наведених норм матеріального та процесуального права правовідносини, які виникли між сторонами у справі, не є публічно-правовими, тому справа не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, а належить до юрисдикції загальних судів.
 
Частиною шостою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області                     від 18 жовтня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду              від 30 листопада 2021 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк