Головуючий у І інстанції  Марфіна Н.В.	
Провадження №  22-ц/824/2406/2022	 	 	 	                                          Доповідач у 2 інстанції  Матвієнко Ю.О.	

ПОСТАНОВА
Іменем України 
     
       02 травня 2022 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Гуля В.В., Мельника Я.С., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2021 року у справі за позовом Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2021 року Київський міський центр зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь кошти в сумі 66 527 грн. 59 коп., а також судові витрати у розмірі 2 270,00 грн., посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 21.11.2019 року звернулась до Дніпровської районної філії Київського міського центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітної та заявою про призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю. Наказом Дніпровської районної філії Київського міського центру зайнятості від 21.11.2019 року № НТ 191121 відповідачу надано статус безробітної з 21.11.2019 року, а з 28.11.2019 року відповідачу призначено допомогу по безробіттю. 
У лютому 2021 року при проведенні позивачем перевірки було виявлено, що ОСОБА_1 уклала договір на надання послуг з утримання обладнання від 01.04.2020 року № UA 4405 з ПрАТ «Київстар» та отримує дохід. Термін дії Договору згідно п. 7.1. «Договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 01.04.2022 року». За умовами зазначеного Договору відповідач взяла на себе зобов`язання надавати послуги, у тому числі здійснювати перелік послуг, що покладаються на неї, як Виконавця згідно Додатку №3 до Договору. Згідно п. 3.1. Договору відповідач отримувала щомісячне нарахування доходу, що підтверджується інформацією, наданою ПрАТ «Київстар» за період з червня 2020 по грудень 2020 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.
Частиною 3 ст. 36 вищевказаного Закону передбачено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.
Таким чином, відповідно до вимог діючого законодавства України, з 01.04.2020 року ОСОБА_1 належала до зайнятого населення, про що не повідомила Дніпровську районну філію КМЦЗ у період перебування на обліку як безробітна. 
Зважаючи на те, що відповідач свідомо приховала відомості про факт укладення договору на надання послуг з утримання обладнання з ПрАТ «Київстар» та отримання доходу в період перебування на обліку в Дніпровській районній філії КМЦЗ, це свідчить про недобросовісність її дій.
Дніпровською районною філією КМЦЗ 03.02.2021 року видано наказ №28, відповідно до якого прийнято рішення щодо повернення ОСОБА_1 нарахованого та виплаченого матеріального забезпечення за період з 01.04.2020 року по 21.11.2020 року на суму 66 527 грн. 59 коп. 
Відповідачу було надіслано лист-повідомлення від 04.02.2021 року № 266.5-403/21 про необхідність повернення в добровільному порядку нарахованого та виплаченого матеріального забезпечення на випадок безробіття, однак відповідач кошти не повернула, що і стало причиною звернення позивача до суду з даним позовом.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київського міського центру зайнятості грошові кошти у сумі 66 527 грн. 59 коп. та судовий збір у розмірі 2 270 грн. 00 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та постановити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилалась на те, що насправді між нею та ПрАТ «Київстар» було укладено не договір на надання послуг, а договір оренди, за умовами якого вона передала у тимчасове користування належне їй на праві власності нежитлове приміщення для розміщення ПрАТ «Київстар» обладнання базової станції стільникового зв`язку. При цьому, зазначення у договорі про те, що він є договором на надання послуг, не свідчить про його справжню правову природу, оскільки він був підписаний ОСОБА_1 під час оголошеного на Україні першого карантину через поширення захворювання, пов`язаного з коронавірусом COVID-19, і вона просто не звернула уваги на назву договору. В подальшому, з метою усунення даного недоліку, Договір від 01.04.2020 року № UA 4405 було розірвано з 31.12.2020 року, про що було підписано відповідний Акт, у якому відповідач ОСОБА_1 іменувалася Орендодавцем, а ПрАТ «Київстар» - Орендарем.
Також апелянт у скарзі послалась на те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами недобросовісності її дій, що є обов`язковим для стягнення з неї на користь КМЦЗ виплаченої їй допомоги. При цьому, добросовісність відповідача презюмується в силу п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, і саме позивач мав цю презумпцію спростувати. Натомість позивач у позовній заяві не навів жодного мотиву й не надав жодного доказу на підтвердження наявності у відповідача умислу на приховання факту укладення договору від 01.04.2020 року і умислу на незаконне заволодіння державними коштами. 
Крім того, відповідач у скарзі послалась на безпідставне незастосування судом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та покладення на неї несправедливого надмірного тягаря через втручання держави в її право мирного володіння своїм майном.  
У відзиві на апеляційну скаргу представник Київського міського центру зайнятості Ярмолицька О.А.заперечила проти задоволення скарги відповідача та просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову в даній справі (66 527 грн. 59 коп.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом першої інстанції встановлено, що 21.11.2019 року відповідач ОСОБА_1 звернулась до Дніпровської районної філії Київського міського центру зайнятості із заявою про надання (поновлення) статусу безробітного та заявою про призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю, в яких просила до вирішення питання її працевлаштування надати статус безробітної та призначити (поновити) їй виплату допомоги по безробіттю відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» (а.с.7-8).
Як вбачається з Витягу з наказів про прийняття рішення по особі: ОСОБА_1 ПК №026619112000016, наказом від 21 листопада 2019 року №НТ191121 ОСОБА_1 надано статус безробітного з 21.11.2019 року, та відповідно до наказу від 28 листопада 2019 року №НТ191121 ОСОБА_1 призначено допомогу по безробіттю з 28.11.2019 року по 21.11.2020 року, та розпочато виплату допомоги по безробіттю; наказом від 23.11.2020 року №НТ201123 припинено виплату допомоги по безробіттю у зв`язку з закінченням строку виплати відповідно до пп. 12 п. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», наказом від 23.11.2020 року №НТ201123 припинено реєстрацію безробітних у зв`язку з поданням заяви про припинення реєстрації; 03.02.2021 року прийнято Наказ №НТ210203 про повернення коштів у встановленому порядку відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» з 01.04.2020 року по 21.11.2020 року, сума боргу 66 527,59 грн. (а.с.10).
Відповідачу було надіслано лист-повідомлення від 04.02.2021 року № 266.5-403/21 (а.с.23) про необхідність повернення в добровільному порядку нарахованого та виплаченого матеріального забезпечення на випадок безробіття, однак відповідач кошти не повернула.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» законодавство про страхування на випадок безробіття складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Закону України "Про зайнятість населення" та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері страхування на випадок безробіття, а також міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно до ст. 2 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» страхування на випадок безробіття здійснюється за принципом, зокрема, обов`язковості страхування на випадок безробіття всіх працюючих на умовах трудового договору (контракту) та на інших підставах, передбачених законодавством про працю, за цивільно-правовим договором, військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби), осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, фізичних осіб-підприємців, а також добровільності такого страхування громадянами України, які працюють за межами України, членами особистого селянського та фермерського господарства, якщо вони не є найманими працівниками.
Як встановлено ст.ст. 5, 6 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» страхуванню на випадок безробіття підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору, включаючи тих, які проходять альтернативну (невійськову) службу, а також тих, які працюють неповний робочий день або неповний робочий тиждень, та на інших підставах, передбачених законодавством про працю, військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби), особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи - підприємці. Право на забезпечення та соціальні послуги відповідно до цього Закону має також молодь, яка закінчила або припинила навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних і вищих навчальних закладах, звільнилася із строкової військової або альтернативної (невійськової) служби і яка потребує сприяння у працевлаштуванні на перше робоче місце у разі реєстрації в установленому порядку відповідних осіб як безробітних.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення»  безробіття - соціально-економічне явище, за якого частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування; безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.
Ст. 9 Закону України "Про зайнятість населення" передбачено, що кожен має право на соціальний захист у разі настання безробіття, що реалізується шляхом: 1) участі в загальнообов`язковому державному соціальному страхуванні на випадок безробіття, яке передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття; 2) надання безоплатних соціальних послуг, зокрема, інформаційно-консультаційних та профорієнтаційних, професійної підготовки, перепідготовки, підвищення кваліфікації з урахуванням попиту на ринку праці, сприяння у працевлаштуванні, зокрема, шляхом фінансової підтримки самозайнятості та реалізації підприємницької ініціативи відповідно до законодавства; 3) надання особливих гарантій працівникам, які втратили роботу у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці; 4) надання додаткової гарантії зайнятості окремим категоріям населення, які не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці.
Згідно зі ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення" статус безробітного надається особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.
Процедура реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, центром зайнятості державної служби зайнятості визначається відповідно до Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 вересня 2018 року № 792 (тут і далі - Порядок у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За положеннями п. 2 ч. 1 ст. 44 Закону України "Про зайнятість населення" зареєстровані безробітні мають право, зокрема, на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та цього Закону.
Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 22 Закону України "Про зайнятість населення" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальні органи відповідно до покладених на них завдань проводять розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади у сфері соціальної політики, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійним фондом України. Таке розслідування здійснюється шляхом звіряння даних, зазначених у документах страхувальника, з базою даних центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійного фонду України, а у разі потреби - шляхом проведення виїзних планових та позапланових перевірок страхувальників.
Згідно з п.п. 2, 3 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України та Державної податкової адміністрації України 13 лютого 2009 року № 60/62 (тут і далі - Порядок у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), розслідування здійснюється шляхом проведення перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної. Перевірка проводиться районними, міськрайонними, міськими та районними у містах центрами зайнятості, на які покладено виконання функцій робочих органів виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, за місцем реєстрації роботодавця як платника внесків на загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття.
За положеннями ст. 1 Закону України "Про зайнятість населення" зайнятість - це не заборонена законодавством діяльність осіб, пов`язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім`ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб`єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно. Безробітною є особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.
Ст. 2 Закону України "Про зайнятість населення" визначено, що безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.
Відповідно до ст. 4 Закону України "Про зайнятість населення" до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно.
За положеннями ч. 2 ст. 36 Закону України "Про зайнятість населення" застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.
Згідно з ч. 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.
З матеріалів справи вбачається, що 01 квітня 2020 року між ОСОБА_1 (виконавець) та ПрАТ «Київстар» (замовник) укладено Договір №UA4405 на надання послуг з утримання обладнання (а.с.13-17).
Предметом вказаного договору, у відповідності до п. 1.1 умов Договору, є передання Замовником, на підставі взаємної згоди, а Виконавцем прийняття на утримання і розміщення у визначених сторонами в узгодженій схемі, що є невід`ємною частиною цього Договору, місцях, обладнання базової станції стільникового зв`язку комунікаційної мережі Замовника та антенно-фідерні пристрої (АФП) зазначеної станції, які надалі разом іменуються «RBS».
Згідно п. 3.1. Договору відповідач отримувала щомісячне нарахування доходу, що підтверджується інформацією, наданою ПрАТ «Київстар» за період з червня 2020 по грудень 2020 року (а.с.12).
Про факт укладення вищевказаного договору відповідач ОСОБА_1 позивача не повідомила, чим порушила покладені на неї законом обов`язки.
Отже, ОСОБА_1 , маючи статус безробітної та отримуючи від держави відповідні суми матеріального забезпечення, не повідомила центр зайнятості про укладення нею цивільно-правового договору, за яким вона отримувала дохід, що впливає на умови виплати їй допомоги по безробіттю.
Укладення застрахованою особою, яка має статус безробітної, цивільно-правового договору є обставиною, що впливає на умови виплати їй допомоги по безробіттю, тому неповідомлення цією особою центру зайнятості про виникнення такої обставини свідчить про невиконання нею своїх обов`язків та відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» є підставою для стягнення суми виплаченого забезпечення за період з 01 квітня 2020 по 21 листопада 2020 року у сумі 66 527 грн. 59 коп.
Аналогічна правова позиція сформульована Верховним Судом у постанові від 04.04.2018 року по справі № 367/2095/17.       
Відповідно до ч.ч. 1-2, 4 ст. 12 ЦПК України  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Оскільки позивачем на підтвердження його вимог суду надано належні, допустимі та достовірні докази, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що між відповідачем ОСОБА_1 та ПрАТ «Київстар» 01 квітня 2020 року було укладено договір оренди, а не договір на надання послуг, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки ці доводи не спростовують обгрунтованості висновків суду, зважаючи на ту обставину, що визначальним для задоволення позову був факт невиконання відповідачем обов`язку по повідомленню позивача про укладення цивільно-правового договору, незалежно від виду останнього. 
Не спростовують висновків суду і доводи скарги про недоведеність факту недобросовісності з боку відповідача, оскільки на момент укладення договору 01 квітня 2020 року на Україні було оголошено карантин із зупинкою будь-якого транспортного сполучення, що позбавило відповідача можливості повідомити про дану обставину позивачу, оскільки на думку колегії це не є тією обставиною, яка унеможливила виконання відповідачем покладених на неї законом обов`язків по повідомленню позивача про укладення цивільно-правового договору.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не надана належна оцінка наявним у справі доказам, спростовуються змістом судового рішення, з якого вбачається, що судом надана повна, всебічна та об`єктивна оцінка усім наявним у справі письмовим доказам. 
Доводи апеляційної скарги відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норми процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин справи та дотриманням норм матеріального права при її вирішенні.            
Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.       
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.          
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення. 
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя-доповідач:
        
Судді: