Постанова
Іменем України
06 липня 2022 року
м. Київ
справа № 438/1062/20
провадження № 61-8087св21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 05 квітня 2021 року у складі судді Шандра М. М., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про зміну способу та розміру стягнення аліментів.
Позов обґрунтований тим, що з 08 лютого 2001 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 11 червня 2019 року. Сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Відповідно до судового наказу Бориславського міського суду від 21 січня 2019 року з ОСОБА_2 стягнено аліменти на утримання обох синів у розмірі 1/3 частини його заробітку щомісяця. Розмір аліментів із січня 2020 року становив 2 230,00 грн на обох дітей. Після досягнення повноліття старшим сином ОСОБА_5 , аліменти на утримання сина ОСОБА_6 становлять 1 115,00 грн щомісяця. З дати призначення аліментів змінився майновий стан та рівень життя, зросли витрати на утримання дітей та ціни на предмети першої необхідності для забезпечення нормального розвитку дітей, змінилися обставини, які впливають на розмір аліментів, що стягнені з відповідача. 
З урахуванням збільшення розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку у 2020 році, швидких темпів зростання цін, значного зростання витрат на оздоровлення, харчування, лікування, утримання дітей, попередньо визначений судом розмір аліментів цим вимогам не відповідає, а тому аліменти підлягають збільшенню. Змінився і майновий стан позивача, який зумовлений подорожчанням засобів, товарів та послуг у всіх сферах життєдіяльності. У зв`язку з введенням в країні карантину, з квітня 2020 року ОСОБА_1 не працює перебуває на обліку як безробітна, отримує допомогу з безробіття 1 000,00 грн щомісяця, раніше отримувала мінімальну заробітню плату. Відповідач працює в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Вест Бері», його доходи їй невідомі, вважає, що вони є достатніми для утримання синів.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 05 січня 2021 року позов задоволено частково. 
Змінено розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відповідно до судового наказу, виданого Бориславським міським судом Львівської області від 21 січня 2019 року про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з 1/3 частки заробітку (доходу) в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення дитиною повноліття, припинивши з цього часу стягнення аліментів відповідно до судового наказу Бориславського міського суду Львівської області від 21 січня 2019 року у справі за № 438/52/19. В іншій частині позову відмовлено. Стягнено із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.
Задовольнивши позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, чи перебувають вони в шлюбі, чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним.
Після винесення Бориславським міським судом Львівської області судового наказу від 21 січня 2019 року у справі № 438/52/19 про стягнення з відповідача аліментів минув значний період часу, змінились обставини, які впливають на розмір аліментів, що стягнені з відповідача у частці від його заробітку. 
Розмір аліментів, які стягувалися з відповідача за попереднім рішенням суду, не забезпечують необхідного гарантованого державою мінімуму на утримання дитини.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 05 квітня 2021 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 повернено.
Суд апеляційної інстанції  виходив з того, що ОСОБА_2 копію ухвали суду від 23 лютого 2021 року про залишення апеляційної скарги без руху отримав 13 березня 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, проте у встановлений строк недоліки апеляційної скарги не усунув.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Львівського апеляційного суду від 05 квітня 2021 року, просив її скасувати, передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним, ухвалене з порушенням норм процесуального права.
Суд апеляційної інстанції повернув апеляційну скаргу передчасно,оскільки  з 10 березня 2021 року до 23 березня 2021 року він перебував у відрядженні за кордоном, що підтверджується відбитками штампів про перетинання кордону у закордонному паспорті. Тому він не міг 13 березня 2021 року отримати ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року про залишення апеляційної скарги без руху.
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у  справі та витребувано матеріали справи.
У серпні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2022 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного  у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Підставами для касаційного оскарження відповідно до вимог статті 389 ЦПК України заявник зазначає: суд апеляційної інстанції повернув апеляційну скаргу передчасно, заявник не отримував ухвалу суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без руху.
Вивчивши матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Положення пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства - забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, і таким чином закріплює гарантії перевірки в апеляційному порядку судових рішень.
Право кожного на судовий захист закріплено також у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яким гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з практикою ЄСПЛ у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та рішення у справі «Гофман проти Німеччини»  від 11 жовтня 2001 року).
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна, як учасниця зазначеної Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Львівського апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 05 січня 2021 року.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року апеляційну скаргу залишено без руху. Запропоновано скаржнику протягом десяти днів з дня вручення копії ухвали сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі  1 261,20 грн. Зазначено, що у разі невиконання зазначених вимог в установлений строк, апеляційна скарга буде визнана неподаною та повернена заявнику.
Повернувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що копію ухвали суду від 23 лютого 2021 року про залишення апеляційної скарги без руху ОСОБА_2 отримав 13 березня 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с.114).
Копію ухвали Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року надіслано ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
У касаційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що ухвалу  від 23 лютого 2021 року Львівського апеляційного суду він не отримував, а отримати могла позивач у справі ОСОБА_1 та спільні їхні діти, у яких також прізвище ОСОБА_1 .   
Згідно з рекомендованим повідомленням копію ухвали Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року вручено за довіреністю на прізвище « ОСОБА_1 ».
Відповідно до частини третьої та п`ятої статті 130 ЦПК України, якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.
Правила надання послуг поштового зв`язку (далі - Правила), затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, передбачають порядок вручення рекомендованих поштових відправлень.
У пункті 99 Правил зазначено: рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.
Верховний Суд зазначає, що належне повідомлення про надходження ухвали суду про усунення недоліків апеляційної скарги є одним з аспектів забезпечення права на справедливий суд, що гарантується Конвенцією.
Повертаючи апеляційну скаргу відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до частини третьої статті 130 ЦПК України ОСОБА_2 є належним чином повідомлений про зміст ухвали суду. 
Водночас Верховний Суд зазначає, що доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про перебування у відрядженні за кордоном з 10 березня 2021 року до 23 березня 2021 року, що підтверджується відбитками штампів про перетинання кордону у закордонному паспорті, заслуговують на увагу, оскільки за таких обставин ОСОБА_2 не міг виконати вимоги ухвали про усунення недоліків апеляційної скарги, враховуючи, що особисто її не отримав, а позивачка, з якою у нього наявний спір, не повідомила йому про надходження ухвали.
За таких обставин неможливо дійти висновку про непорушення права ОСОБА_2 на справедливий суд, враховуючи, що недоліки апеляційної скарги необхідно було усунути у чітко встановлений судом строк.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що ЦПК України у редакції після 15 грудня 2017 року не передбачає постановлення ухвал про відкриття або відмову у відкритті апеляційного провадження у справі чи повернення апеляційної скарги суддею-доповідачем одноособово.
Згідно з частиною шостою статті 357 ЦПК України на стадії відкриття апеляційного провадження суддя-доповідач одноособово може вирішити лише питання залишення апеляційної скарги без руху. Питання щодо повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті та відкриття апеляційного провадження вирішує суд апеляційної інстанції. Його склад визначений статтею 34 ЦПК України, що розміщена у Главі 3 розділу І «Загальні положення»  ЦПК України. а змістом частини третьої вказаної статті перегляд в апеляційному порядку рішень судів першої інстанції здійснює колегія суддів суду апеляційної інстанції у складі трьох суддів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі  № 263/4637/18 (провадження № 14-126цс20) зазначено, що з 15 грудня 2017 року ЦПК України не передбачає постановлення ухвал про відкриття або відмову у відкритті апеляційного провадження у справі чи повернення апеляційної скарги суддею-доповідачем одноособово. 
Особа, яка подала апеляційну скаргу, вправі розраховувати на те, що вказані питання розгляне колегіальний склад апеляційного суду, який передбачений частиною третьою статті 34 ЦПК України для перегляду в апеляційному порядку рішень судів першої інстанції. Такий перегляд регламентований у Главі І «Апеляційне провадження» розділу V «Перегляд судових рішень» ЦПК України.
Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що слова «суд апеляційної інстанції», вжиті у частинах першій і другій статті 358 ЦПК України, треба розуміти як колегію суддів суду апеляційної інстанції у складі трьох суддів з огляду на  загальні положення ЦПК України щодо складу суду, який здійснює перегляд в апеляційному порядку рішень судів першої інстанції (частина третя статті 34 ЦПК України).
Верховний Суд звертає увагу, що  відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 263/4637/18 провадження № 14-126цс20 ухвала про повернення  апеляційної скарги  ухвалюється не одноособово суддею-доповідачем, а колегією апеляційного суду у складі трьох суддів. Тому, суд апеляційної інстанції порушив процесуальний порядок вирішення питання про повернення апеляційної скарги, що призвело до постановлення незаконної ухвали суду апеляційної інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі. 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції (частина четверта статті 406 ЦПК України).
Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).
Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваного судового рішення, передачу справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 406, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
УхвалуЛьвівського апеляційного суду від 05 квітня 2021 року скасувати, направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                  О. В. Ступак
Судді:                                                                                                             А. С. Олійник
                                                                                                                        С. О. Погрібний
                                                                                                                        Г. І. Усик
                                                                                                                        В. В. Яремко