Постанова
   Іменем   України
 
Єдиний унікальний номер справи 357/11842/20	 	
Номер провадження 22-ц/824/4205/2022	
Головуючий у суді першої інстанції В.П. Цукуров 	
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач        	
16 травня 2022 року                                                                                              місто Київ
                            Номер справи 357/11842/20
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
 
головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І. 
 
сторони
 
позивач                    Київський обласний центр зайнятості
позивач                    Білоцерківський міськрайонний центр зайнятості
відповідач               ОСОБА_1 
 
розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) 
 
апеляційну скаргу Київського обласного центру зайнятості, Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості
 
на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Цукурова В.П., в приміщенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, повне рішення складено 29.11.2021, -
в с т а н о в и в :
 
У листопаді 2020 року Київський обласний центр зайнятості та Білоцерківський міськрайонний центр зайнятості звернулися до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення незаконно одержаної допомоги по безробіттю та витрат на професійне навчання безробітного, мотивованим тим, що через недобросовісність з боку відповідача, яка полягала, у неповідомленні у листопаді 2019 року про обставини, що мали значення для визначення права на отримання допомоги по безробіттю та надання статусу безробітного під час звернення до Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості для взяття на облік та надання статусу безробітного, а саме: незазначення інформації у заяві про надання статусу безробітного факту його непрацездатності, відповідачу безпідставно було виплачено допомогу по безробіттю та оплачено навчання як безробітного. Також, позивачі вказують, що відповідач протиправно не здійснював підприємницьку діяльність. 
У зв`язку із викладеними обставинами позивачі просили суд стягнути з відповідача незаконно одержану допомогу по безробіттю в сумі 99 176,40 грн на користь Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості, та витрати на професійне навчання безробітного в сумі 2 240,54 грн на користь Київського обласного центру зайнятості, а також просили покласти на відповідача судові витрати понесені позивачами при зверненні до суду із даним позовом.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні позову Київського обласного центру зайнятості, Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення незаконно одержаної допомоги по безробіттю та витрат на професійне навчання безробітного.
Не погоджуючись з рішенням суду, Київський обласний центр зайнятості та Білоцерківський міськрайонний центр зайнятості подали апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що п. 2.18 Інструкції №455, в якому зазначено, що у разі тимчасової непрацездатності громадян, які шукають роботу, і безробітних, враховуючи період їх професійної підготовки та перепідготовки видається довідка довільної форми, засвідчена підписом завідувача відділення та печаткою лікувально - профілактичного закладу. До позовної заяви було додану копію акта Київського міського центру зайнятості від 26.06.2020 №1222, яким встановлено перебування відповідача на лікарняному з 04.11.2019 по 13.11.2019, з 17.11.2019 по 18.11.2019, з 19.11.2019 по 16.12.2019, з 17.12.2019 по 22.01.2020, що підтверджується листками непрацездатності. Тобто, на момент отримання статусу безробітного відповідач мав інший статус та передбачений законом дохід, який являється у свою чергу засобом для існування, оскільки втрата тимчасової працездатності є страховим випадком. Суд не взяв до уваги, що відповідач в порушення вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», Закону України «Про зайнятість населення» у заяві про надання статусу безробітного від 21.11.2019 не вказав відомості щодо своєї непрацездатності, що потягло за собою незаконне нарахування та виплату допомоги по безробіттю.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги безпідставні та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому вважає відсутніми підстави для задоволення апеляційної скарги. Відповідач вказав, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на хибному твердженні, що при вирішенні даних спірних правовідносин основоположною є норма ч.2 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», п.8 ч.1 ст.45 Закону України «Про зайнятість населення». Також зазначив, що він вказав у заяві про надання статусу безробітного усі достовірні відомості відповідно до пунктів, що містила Форма заяви, зазначення будь - якої додаткової інформації не передбачено законом. Від відповідача позивачами не запитувалася інформація щодо його працездатності. Натомість при постановленні на облік та ухваленні рішення щодо виплати допомоги по безробіттю позивачами не було проведено відповідної перевірки, якщо така вимагалася законом. 
У відповідності до вимог п.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Так, відповідно до ч.2, ч.4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч.1, ч.2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, Наказом від 15.11.2019 №1536ц ОСОБА_1 звільнено з роботи у Генеральній прокуратурі України з 20.11.2019 згідно п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру».
21.11.2019 відповідач звернувся до Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості із заявами про надання статусу безробітного та про призначення виплати допомоги по безробіттю. 
ОСОБА_1 заповнив надану Білоцерківським міськрайонним центром зайнятості форми заяви про надання (поновлення) статусу безробітного та про призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю, що затверджено наказом Міністерства соціальної політики України від 19.12.2018 №1911 «Про затвердження форм Персональної картки та додатків до неї, заяви про надання (поновлення) статусу безробітного та направлення на працевлаштування».
Також відповідачем було надано Білоцерківському міськрайонному центру зайнятості документи, перелік яких затверджено для відповідного виду правовідносин п.п.4, 17 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2018 №792. 
20.12.2019 відповідач звернувся до Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості із заявою щодо направлення на професійне навчання за професією (спеціальністю), напрямом, навчальною програмою «Експрес-курс бізнес-планування підприємця-початківця».
В Інституті підготовки кадрів державної служби зайнятості України за навчальною програмою «Експрес-курс бізнес-планування підприємця-початківця» ОСОБА_1 проходив навчання у період з 23.12.2019 по 10.01.2020 на підставі договору №105219122000002 від 20.12.2019 про професійне навчання безробітного, укладеного між Білоцерківським міськрайонним центром зайнятості та відповідачем.
У період з листопада 2019 року по січень 2020 року ОСОБА_1 не був працевлаштований у зв`язку із відсутністю вакансій за спеціальністю (професією), що відповідають вимогам підходящої для відповідача роботи.
19.02.2020 ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості із заявою про здійснення одноразової виплати призначеної допомоги по безробіттю для організації підприємницької діяльності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», надавши перелік документів, що передбачений Порядком надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України від 15.06.2015 №613.
Відповідача зареєстровано у якості фізичної особи - підприємця 20 лютого 2020 року.
Наказами директора Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості Геращенко Т.П. від 20.02.2020 №25/01-08 та від 24.02.2020 №26/01-08 відповідачу було нараховано та виплачено допомогу по безробіттю та одноразову виплату допомоги по безробіттю для організації підприємницької діяльності.
Розрахунком допомоги по безробіттю та виплати допомоги по безробіттю від 05.10.2020 року №896/1052.02/01-24, розрахунком вартості професійного навчання безробітного ОСОБА_1 від 18.12.2019 року №1000/81-19 підтверджується нарахування відповідачу передбачених сум до виплат у загальному розмірі 101 416,94 грн, що складається з: 23 127,49 грн - сума виплаченої відповідачу допомоги по безробіттю;76 048,91 грн - сума одноразової виплати відповідачу допомоги по безробіттю для організації підприємницької діяльності; 2 240,54 грн - вартість навчання відповідача в Інституті підготовки кадрів державної служби зайнятості України за навчальною програмою «Експрес-курс бізнес-планування підприємця-початківця» у період з 23.12.2019 по 10.01.2020. Указані виплати мають документальне підтвердження, їхній розрахунок та розмір сторонами не оспорювався, а тому вони доведенню не підлягають.
Згідно акту Київського міського центру зайнятості від 26.06.2020 № 1222 ОСОБА_1 був тимчасово непрацездатний з 04.11.2019 по 13.11.2019, з 17.11.2019по 18.11.2019, з 19.11.2019 по 16.12.2019, з 17.12.2019 по 22.01.2020, що підтверджується листками непрацездатності.
Звертаючись до суду із даним позовом, позивачі вказували на те, що виплачені відповідачу суми підлягають поверненню, оскільки були незаконно нараховані через неподання ОСОБА_1 відомостей про його непрацездатність при зверненні до Центру з метою отримання статусу безробітного.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності на необґрунтованості заявлених позовних вимог.Твердження позивачів про умисне невиконання відповідачем своїх обов`язків суд вважав недоведеним, так само як і подібне твердження про умисне приховування відповідачем інформації, яка має значення для вирішення питання щодо надання йому статуту безробітного та виплати допомоги по безробіттю. Суд також дійшов висновку, що відповідач не припиняв професійного навчання та його завершив, не здійснював відмови працювати за одержаною професією (спеціальністю), з дня отримання допомоги по безробіттю одноразово для організації підприємницької діяльності здійснює підприємницьку діяльність у період, що значно перевищує шість місяців.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду є законними та обґрунтованими, повністю відповідають обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.
Так, відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з пунктом 7 частини другої статті 15 Закону України «Про зайнятість населення» метою державної політики у сфері зайнятості населення є забезпечення соціального захисту осіб у разі настання безробіття.
Пунктом 2 статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що безробітним визнається особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу безробітного може набути: особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.
Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування (частина друга статті 43 вказаного Закону України «Про зайнятість населення»).
Відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного (частина третя статті 44 Закону України «Про зайнятість населення»).
Згідно з пунктами 8, 9 частини першої статті 45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі: встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг; встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг).
Згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» фонд має право стягувати відповідно до закону кошти Фонду, виплачені особам, зареєстрованим як безробітні, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачені на надання соціальних послуг безробітним у разі встановлення факту їх отримання на підставі недостовірних відомостей, поданих особою.
Частиною другою статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.
Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.
Відповідно до п.18 ч.2 ст.22 Закону України «Про зайнятість населення», Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого спільним наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації від 13 лютого 2009 року №60/62 та постановою правління Пенсійного Фонду України від 13 лютого 2009 року №7-1, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 12 березня 2009 року №232/16248 центрами зайнятості проводяться розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення. Для проведення зазначених розслідувань центри зайнятості взаємодіють з Державною податковою адміністрацією України та. Пенсійним фондом України, шляхом обміну інформацією про отримані особами, які перебувають на обліку в державній службі зайнятості як безробітні, доходи від провадження підприємницької діяльності, виконання робіт за трудовим договором, у тому числі за сумісництвом, під час роботи за кордоном, виконання робіт (надання послуг) за цивільно - правовими договорами, ведення особистого селянського господарства, отримання пенсії. Обмін інформацією здійснюється між Державним центром зайнятості, ДПА України та ПФУ, як центральними органами виконавчої влади. Даний обмін інформацією здійснюється з метою перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та визначення розміру матеріального забезпечення.
Із матеріалів справи вбачається та було встановлено судом, що відповідної перевірки згідно зазначених вимог закону Білоцерківським міськрайонним центром зайнятості для надання відповідачу статусу безробітного (у листопаді 2019 року) не було проведено.
Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
З урахуванням зазначених вище норм закону та встановлених судом обставин колегія суддів дійшла висновку, що саме на Білоцерківський міськрайонний центр зайнятості покладено обов`язок перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та визначення розміру матеріального забезпечення. У свою чергу, ОСОБА_1 , перебуваючи на лікарняному у період звернення до Центру з метою отримання статусу безробітного та фактично немаючи після звільнення з роботи джерела існування, звернувся до Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості з метою отримання статусу безробітного та матеріальної допомоги, заповнивши при цьому Форму заяви, яку йому було надано. Вказана форма не містила графи у якій необхідно було вказувати будь - які додаткові чи інші відомості, зокрема відомості щодо працездатності. Відтак інформація про перебування відповідача на лікарняному не була ним зазначена у заяві, оскільки зазначення таких даних не вимагала форма заяви, яка була надана йому працівником Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості. Відповідних запитань щодо цього задано йому не було. Такі відомості Центр отримав би здійснивши перевірку достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітного та визначення розміру матеріального забезпечення, чого ним зроблено не було.
Отже твердження позивачів про те, що відповідач умисно приховав інформацію, яка має значення для вирішення питання щодо надання йому статуту безробітного та виплати допомоги по безробіттю не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи судом першої і апеляційної інстанції, вони повністю спростовуються встановленими судом обставинами справи. Доказів протилежного позивачами у розпорядження апеляційного суду не надано. 
Суд першої інстанції вірно врахував надані відповідачем пояснення, у яких він зазначив, що на момент звернення до Центру із заявою про надання статусу безробітного, залишившись без постійних засобів до існування та був готовий приступити до роботи, оскільки його захворювання у той період було пов`язано із травмуванням колінного суглобу, що значно ускладнювало його можливість прибувати на роботу до м. Києва, але не унеможливлювало працювати за своєю спеціальністю (діяльність у галузі права) у м.Білій Церкві, тобто у місті фактичного проживання. Матеріали справи не містять будь-яких даних щодо отримання у вказаний період будь-якого доходу окрім соціальних виплат по безробіттю.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції, позивач не довів факт отримання відповідачем доходу, окрім допомоги по безробіттю, а та обставина, що у листках непрацездатності вже після звільнення відповідача вказано місце роботи Генеральна прокуратура не є підставою для позбавлення останнього статусу безробітного, повернення отриманої допомоги по безробіттю та не свідчить про недобросовісність дій з його боку.
Крім того, вірним є висновок районного суду у безпідставності заявлених позивачами вимог про стягнення з відповідача одноразової  допомоги по безробіттю для організації підприємницької діяльності, оскільки судом достеменно встановлено, що ОСОБА_1 розпочав підприємницьку діяльність 20.02.2020, яку припинив 31.03.2020 у зв`язку із впровадженими в Україні карантинними заходами, та 22.07.2020 відповідачем було поновлено здійснення підприємницької діяльності, що підтверджується відповідною випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Загалом з дня отримання допомоги по безробіттю одноразово для організації підприємницької діяльності відповідач здійснює підприємницьку діяльність у період, що значно перевищує шість місяців.
Зокрема, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відповідач умов договору щодо навчання не порушував, не припиняв професійного навчання та успішно його завершив, не здійснював відмови працювати за одержаною професією (спеціальністю), а тому відсутні законні підстави для стягнення з відповідача витрат на професійне навчання. У період з листопада 2019 року по січень 2020 року відповідач не був працевлаштований не у зв`язку із станом його здоров`я або невиконання ним його обов`язків як застрахованої особи, а через відсутність вакансій за спеціальністю (професією), що відповідають вимогам підходящої для нього роботи.
Так, положеннями ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Установивши, що під час звернення ОСОБА_1 до Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості ним була надана достовірна інформація, суд першої інстанції вірно вказав, що позивачами не доведено умисне невиконання ОСОБА_1 своїх обов`язків та зловживання ними, також не надано доказів завдання такими діями відповідача майнової шкоди позивачу. У зв`язку із цим відсутні підстави вважати, що відповідач обманним шляхом отримував допомогу по безробіттю та на професійне навчання безробітного, і суд правильно відмовив позивачам у задоволенні заявлених ними у позові вимог.
Крім того, позивачами не заперечувалося, що форма заяви про надання статусу безробітного затверджена Міністерством соціальної політики України і всі зазначені в ній відповідачем відомості є достовірними. Форма вказаної заяви не передбачає зазначення в ній відомостей, відсутність яких позивачами тлумачиться як зловживання з боку відповідача.
Таким чином, позивачами не надано суду доказів на підтвердження того, що відповідач за період перебування на обліку як безробітний, мав інші доходи, у тому числі оплачені листки непрацездатності.
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з`ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості, окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому законом, що достеменно відображено у рішенні суду, яке оскаржується стороною позивачів. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.
Колегія суддів звертає увагу, що загалом за своїм змістом доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам, викладеним в позовній заяві, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та висновки щодо яких вмотивовано та обґрунтовано виклав у мотивувальній частині ухваленого рішення.
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в цій частині матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною позивача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо судового спору.
При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких прийняв до уваги заперечення відповідача та не взяв до уваги доводи позивачів щодо наявності підстав для задоволення позову.
Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав вірну оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивачів без задоволення.
Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати позивачів не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення. 
 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2021 року залишити без змін. 
Апеляційну скаргу Київського обласного центру зайнятості, Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості залишити без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повна постанова складена 16.05.2022.
 
Судді
                                                                                           Л.Д. Поливач
 
                                                                                           А.М. Стрижеус
 
                                                                                           О.І. Шкоріна