ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2668/22 Справа № 175/1570/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И 

04 травня 2022 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря - Піменової М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за об`єднаними позовами ОСОБА_1 , правонаступником якого є спадкоємиця ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Казак І.Ю. про визнання довіреності та договорів купівлі-продажу недійсними, 
та за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А. про визнання договорів купівлі-продажу недійсними 
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 
на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2021 року, - 

В С Т А Н О В И В:

08 травня 2020 року Сів ОСОБА_5 правонаступником якого є ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Казак І.Ю. про визнання довіреності та договорів купівлі-продажу недійсними. У ході розгляду справи вказаний позов було об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А. про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.
ОСОБА_2  просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсною довіреність видану ОСОБА_1  на ім`я  ОСОБА_4 , посвідчену 11 квітня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Казак І.Ю. за реєстровим номером 298; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку  АДРЕСА_1  , посвідченого 21.08.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж O.A. за реєстровим №508; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_1  (кадастровий номер: 1221455400:02:010:0359) розташованої за адресою:  АДРЕСА_1 , посвідченого 21.08.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж O.A. за реєстровим №509; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запис про право власності №32904392 від 21.08.2019 року про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1  за ОСОБА_3  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН:  НОМЕР_2 ); скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запис про право власності на нерухоме майно №32907338 від 21.08.2019 року про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку по  АДРЕСА_1  за ОСОБА_3  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН:  НОМЕР_2 ); визнати за  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН:  НОМЕР_3 ) право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1525 га (кадастровий номер: 1221455400:02:010:0359) цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як на частку в спільному майні подружжя; визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_3 ) право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як на частку в спільному майні подружжя (том 1 а.с.4-13,111-112,137).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2021 року позовні вимоги за об`єднаними позовами ОСОБА_1 правонаступником якого є спадкоємиця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Казак І.Ю. про визнання довіреності та договорів купівлі-продажу недійсними, та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А. про визнання договорів купівлі-продажу недійсними - задоволено у повному обсязі. Визнано недійсною довіреність видану ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 , посвідчену 11 квітня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Казак І.Ю. за реєстровим номером 298.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідченого 21.08.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж O.A. за реєстровим №508.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_1 (кадастровий номер: 1221455400:02:010:0359) розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого 21.08.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж O.A. за реєстровим №509.
Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запис про право власності №32904392 від 21.08.2019 року про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_2 ) шляхом припинення за ним права власності на зазначене майно.
Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запис про право власності на нерухоме майно №32907338 від 21.08.2019 року про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_2 ) шляхом припинення за ним права власності на зазначене майно.
Визнано за  ОСОБА_2  право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1525 га (кадастровий номер: 1221455400:02:010:0359) цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як на частку в спільному майні подружжя.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як на частку в спільному майні подружжя.
Стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму судового збору в розмірі 3390,24 грн.
Стягнуто з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму судового збору в розмірі 3390,24 грн. (том 1 а.с.244-248).

Не погодившись із рішенням суду,  ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив, рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову (том 2 а.с.1-6,29-37).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 29.03.1969 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження виданим 29.03.1969 року, а також відмітками в паспорті сторін (том 1 а.с.15, 217). 
За період перебування в шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за спільні кошти було придбано земельну ділянку, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 07.07.1998 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Юрченко Л.Л.,серія ААО №158357 (том 1 а.с.18,19,21.
Згодом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 побудували житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності САС №156240 від 17.07.2008 року та рішенням виконавчого комітету №115 від 18.06.2008 року (том 1 а.с.22). 
30.12.2012 року було зареєстровано право власності на земельну ділянку, що підтверджується державним актом про право власності на землю, виданого 30.12.2012 року
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_5 виданим 23 жовтня 2020 року Виконавчим комітетом Обухівської сільської ради (том 1 а.с.216).
Копією спадкової справи після смерті ОСОБА_1 підтверджується, що наразі єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_1 є його дружина ОСОБА_2 , яка в силу ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги та успадковує всі права та обов`язки померлого чоловіка (том 1 а.с.211-224).
Як пояснила ОСОБА_2 в судовому засіданні, в 2018 році у її чоловіка ОСОБА_1 виявлено тяжке онкологічне захворювання та такі захворювання як цукровий діабет та гіпертонія, а вона в цей період перенесла операцію на серці. Тому з`явилася необхідність в значних сумах грошових коштів. Її чоловік вирішив продати належну йому частку в статутному фонді підприємства, але в зв`язку з тим, що вони не могли на той моменті вільно пересуватися з огляду на хворобу, а їхні діти проживають за кордоном, допомогу у вирішенні цього питання запропонував ОСОБА_4 . ОСОБА_4 був другом родини, тому у них з чоловіком не було сумнівів у його порядності. В зв`язку з поганим станом здоров`я її чоловіка, ОСОБА_4 запропонував оформити на нього довіреність з правом врегулювання питань та підготування документів до продажу, оскільки діючий директор підприємства відмовлявся сприяти в підготуванні необхідних документів без довіреності. Жодних прав на продаж частки підприємства чи іншого майна ні вона, ні її чоловік не давали, та ОСОБА_4 запевнив, що її чоловік буде присутнім на підписанні договору купівлі-продажу, з ним буде узгоджена ціна правочину та будь-які інші важливі питання. Тому, вважаючи, що зміст довіреності, виданої на ОСОБА_4 буде саме таким, який він визначив, знаходячись у нотаріуса її чоловік зміст самої довіреності не читав, оскільки нотаріус роз`яснив, що повноваження ОСОБА_4 будуть стосуватися тільки підшукування покупця, підготування необхідних документів, та не будуть стосуватися права продажу, чи вирішення інших важливих питань без його участі. Оскільки чоловік повністю довіряв ОСОБА_4 , він підписав таку довіреність від 18.12.2018 року, як вважав чоловік, на право представляти його інтереси при підшукуванні покупця на частку в статутному фонді підприємства, і як він вважав, без права розпорядження. Пізніше, у квітні 2019 року, ОСОБА_4 розуміючи, що стан здоров`я її чоловіка погіршується, повідомив, що довіреність, що видано в грудні 2018 року недійсна, оскільки закінчився строк її дії, та необхідно оформити аналогічну довіреність, для того щоб продовжити оформлювати документи для продажу частки в підприємстві. 11 квітня 2019 року, вони з чоловіком, подолавши своє фізичне недомагання, приїхали до нотаріуса ОСОБА_6 . І нотаріус Казак І.Ю. і ОСОБА_4 бачили стан здоров`я її чоловіка, який дуже погано себе почував, оскільки приймав сильнодіючі препарати, але нотаріус не дав чоловіку часу щоб прочитати довіреність, та зазначив, що зміст довіреності такий самий, що був і в першій довіреності, та це стандартна форма довіреності для таких ситуацій. Її чоловік ОСОБА_1 довіряючи повністю ОСОБА_4 підписав зазначену довіреність не читаючи її, та не усвідомлюючи її змісту, вважаючи, що дає повноваження Тичинському на підшукування покупця на частку в статутному фонді підприємства та підготовку необхідних документів. Жодних роз`яснень від нотаріуса щодо того, що ОСОБА_1 цією довіреністю надає ОСОБА_4 право розпорядження усім своїм майном не було. Після цього ОСОБА_4 перестав до них приїжджати та інформувати про свої дії, посилаючись на свою зайнятість. Оскільки це продовжувалося досить тривалий час, її чоловік ОСОБА_1 вирішив звернутися до юриста. Із відомостей з єдиного реєстру юридичних осіб стало відомо, що власником частки підприємства в статутному фонді підприємства, що належала ОСОБА_1 , є ОСОБА_3 . Крім того, з єдиного реєстру прав власності на нерухоме майно стало відомо, що на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених 21 серпня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. житловий будинок та земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 , були відчужені ОСОБА_4 , за довіреністю, яку підписував ОСОБА_1 в квітні 2019 року, за дивним збігом обставин тому ж ОСОБА_3 . Після з`ясування цих обставин, ОСОБА_1 одразу ж скасував всі довіреності, що видавав на ім`я ОСОБА_4 та звернувся до органів поліції, та за заявою ОСОБА_1 було відкрито кримінальне провадження. В ході проведення розслідування, слідчий повідомив, що ОСОБА_4 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі і за шахрайство з нерухомістю, після стало зрозуміло, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 мали зловмисну домовленість щодо заволодіння майном подружжя ОСОБА_7 , без їх волі та згоди.
ОСОБА_2 акцентувала увагу суду на той факт, що вона не мала намір продавати належний родині будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , не давала нотаріальної згоди на продаж вказаного майна, і взагалі дізналася про продаж у 2020 році.
Адвокат Шабатенко А.М. акцентувала увагу суду на той факт, що жодних дій, направлених на продаж будинку та земельної ділянки ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2 не проводили; сторонами оспорюваного правочину, як продавцем так і покупцем не вчинено жодних дій, спрямованих на виконання правочину: ні до укладення спірних договорів ні після їх укладення; жодних повноважень на продаж будинку та земельної ділянки подружжя ОСОБА_8 не надавали, текст довіреності ОСОБА_1 не читав, в момент її підписання знаходився під дією сильнодіючих ліків, що могли діяти на його свідомість; всі оригінали правовстановлюючих документів зберігаються у ОСОБА_2 , та подружжя нікому їх ніколи не надавали; ніяких грошей від ОСОБА_4 будь хто з подружжя ОСОБА_7 не отримував; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживання в спірному будинку після укладення договору.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із їх доведеності та обґрунтованості, зазначивши про зловмисну домовленості ОСОБА_4 , який діяв за довіреністю від імені ОСОБА_1 , з іншою особою ОСОБА_9 при укладенні договору купівлі-продажу належних подружжю ОСОБА_7 житлового будинку та земельної ділянки, оскільки про це свідчить те, що договір укладався без дійсної волі продавця, а кошти за договором передані не були. 

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Статтею 41 Конституції України, встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути його протиправно позбавлений.
Згідно ст. 317, 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно Позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 ЦК України).
Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).
Відповідно до ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
Згідно з п. 25 Постанови від 07.02.2014 р., набувач визнається добросовісним, якщо у момент вчинення правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна (наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна). При цьому в діях набувача не повинно бути необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, але й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_9 не може вважатися добросовісним набувачем, оскільки він перед підписанням договору купівлі-продажу не оглядав предмет договору, достовірно знав про відсутність у ОСОБА_4 , оригіналів правовстановлюючих документів, фактична передача спірного нерухомого майна не відбулася, доказів щодо сплати грошей ОСОБА_4 до підписання договору суду не надано.
ОСОБА_1 до дня смерті був зареєстрований та проживав в спірному будинку, іншого житла не мав, був пенсіонером, в силу стану здоров`я та віку потребував сторонньої допомоги. ОСОБА_4 , діючи на підставі довіреності, відчужив за договором купівлі-продажу будинок, при цьому довіритель ОСОБА_1 зазначений правочин не схвалював, грошових коштів від продажу будинку та земельної ділянки не отримував. ОСОБА_4 , як представник ОСОБА_1 усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя ОСОБА_1 та свідомо допускав настання несприятливих наслідків для довірителя. Крім того, ціна домоволодіння та земельної ділянки, визначена у договорі купівлі-продажу, вочевидь не відповідає їх ринковій вартості. Після укладання договорів купівлі-продажу ОСОБА_1 та його дружина продовжували проживати в спірному будинку, не підозрюючи про продаж домоволодіння, а отже вказані обставини у своїй сукупності переконують у відсутності наміру та волі ОСОБА_1 чи його дружини ОСОБА_2 на відчуження спірного будинку.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229 - 233 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин. який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд повинен враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють».
Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частина третя статті 238 ЦК України).
За змістом статей 244-245 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
Також суд взяв до уваги порушення Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом Міссіяж О.А. при посвідченні договорів купівлі продажу.
Так, у главі 2 Порядку зазначено, що правочини щодо відчуження майна, право власності на яке підлягає реєстрації посвідчується лише за умови подання документів, що посвідчують право власності на майно яке відчужується.
Право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі - продажу, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором; свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо.
У разі коли державну реєстрацію права власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, відповідно до закону проведено без видачі документа, що посвідчує таке право, право власності підтверджується на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього.

В даному випадку державна реєстрація права власності ОСОБА_1 проводилась на підставі Свідоцтва про право власності та державного акту на право власності на земельну ділянку. Зазначений документ не був наданий нотаріусу при посвідченні правочину, що ще раз свідчить про відсутність волі ОСОБА_1 на продаж свого майна.
Також, при посвідченні правочинів відчуження земельних ділянок у випадках, встановлених статтею 13 Закону України „Про оцінку земель" та статті 172 Податкового кодексу України, нотаріус вимагає надати йому документи про грошову оцінку відчужуваної земельної ділянки. При посвідченні спірного правочину такого документу нотаріусу не надавалось.
Як зазначено в Порядку вчинення нотаріальних дій, основною вимогою до змісту довіреності є наявність чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити представнику. Але в довіреності, виданої на ім`я ОСОБА_4 не зазначено конкретно на розпорядження яким саме майном він начебто вповноважував ОСОБА_4 .
Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.
Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.
Відповідно до листа Верховного Суду України «Аналіз практики застосування судами ст.16 ЦК України» від 01 квітня 2014 року у разі здійснення державної реєстрації права власності за набувачем неправомірно відчуженого майна права власника повинні захищатися із застосуванням способу захисту, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України за позовом про скасування внесеного за заявою набувача запису до Державного реєстру (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача.

З урахуванням вказаних норм та на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог. 

Апелянтом до апеляційної скарги, були надані нові докази, зокрема заява про передачу коштів ОСОБА_4 та витяг з реєстру з якого не вбачається про шлюбні відносини між подружжям ОСОБА_7 . 
Апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як положення статті 43 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов`язки.
Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу у дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції у суді першої інстанції.
У силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.
Гарантіями реалізації принципу змагальності є відповідальність за неподання доказів до суду.
ОСОБА_3 було належним чином повідомлене про час і місце слухання справи у місцевому суді, однак процесуальними правами, передбаченими статтями 43, 49 ЦПК України, у повній мірі останній не скористався.
Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідач достеменно був обізнаний про про розгляд справи, останній не був позбавлений права на подання таких доказів до суду 1 інстанції.
Неприйнятними є дії сторони коли вона долучає до апеляційної скарги нові докази, які необґрунтовано не було подано до суду першої інстанції, щоб посилити свою позицію.
Крім того, суд апеляційної скарги критично відноситься до наданих доказів, зокрема факт шлюбних відносин сторін підтверджено належними доказами в матеріалах справи, а надана апелянтом заява про передачу коштів надана в копії та не представлена суду апеляційної інстанції в оригіналі для здійснення її огляду.
Доводи наведені у апеляційній скарзі зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення. 

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2021 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: