ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3913/22 Справа № 204/9885/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д.Л. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Барильської А.П.,
суддів: Деркач Н.М., Куценко Т.Р. 
секретар судового засідання:Астатурян А.В.

сторони:
позивач: ОСОБА_1 
відповідачі:Акціонерне товариство Комерційни банк “ПриватБанк”, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна,
треті особи: Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов Олександр Миколайович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” на рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 14 лютого 2022 року, яке постановлено суддею Черкезом Д.Л.. у місті Дніпрі, відомості щодо дати складання повного тексту рішення суду відсутні,-

В С Т А Н О В И В:

       У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк», Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, третя особа - Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов Олександр Миколайович, про визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису № 2077 від 15 липня 2019 року, вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, про звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , яка є майновим поручителем ОСОБА_3 за кредитними зобов`язаннями перед АТ КБ «Приватбанк» згідно кредитного договору від 13.12.2007 року № DNR0GA00000398. 
       В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у червні 2021 року на адресу ОСОБА_1 надійшла вимога приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова О.М., в якій зазначено, що на примусовому виконані перебуває виконавче провадження № 65547635 з примусового виконання виконавчого напису № 2077, виданого 15 липня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за зазначеною вище адресою, за яким боржником є ОСОБА_4 , а стягувачем є АТ КБ «Приватбанк». 
       Вважає, що вказаний виконавчий напис вчинений нотаріусом з порушенням норм чинного законодавства України та є таким, що не підлягає виконанню. 
       Зазначила, що 13 грудня 2007 року між ОСОБА_2 (іпотекодавцем) та АТ КБ «Приватбанк», було укладено Договір іпотеки квартири №DNR0GA00000398, відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 (позичальника за кредитним договором від 13.12.2007 року №DNR0GA00000398) виступає надане в іпотеку нерухоме майно, а саме 3-х кімнатна квартира, загальною площею 73,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
       Зі змісту п. 22 Договору іпотеки квартири вбачається, що іпотекодержатель може обрати лише один із перелічених способів реалізації свого права звернення на предмет іпотеки - або на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02.12.2013 року у справі № 204/2646/13-ц було вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки за договором № DNR0GA00000398 від 13.12.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., реєстровий № 6021, - квартиру АДРЕСА_2 . 
       Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.02.2014 року рішення суду першої інстанції було змінено в частині зазначення способу реалізації предмета іпотеки. Таким чином, Банк вже реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, визначений п. 22 Договору іпотеки квартири - на підставі рішення суду. Рішенням суду був визначений порядок звернення стягнення на квартиру та зазначено суму заборгованості. 
       Позивач зазначала, що суми заборгованості, зазначені у Виконавчому написі та суми зобов`язання, зазначені у рішенні Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02.12.2013 року в справі № 204/2646/13-ц суду та за виконавчим написом нотаріуса № 2077, значно різняться, а саме у рішенні суду зазначена загальна сума заборгованості 111 970,42 доларів США, а у виконавчому написі - 355 655,29 доларів США. При цьому, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ІІК України. 
       Пред`явивши вимогу про дострокове виконання зобов`язань за договором до суду у 2013 році, Банк в односторонньому порядку змінив умови договору, в частині визначення строку виконання зобов`язань, а отже таким чином припинив дію договору, визначившись із способом захисту своїх прав. 
       Сума пені, нарахована Банком в порушення норм чинного законодавства. 
       Позивач не погодилась з заборгованістю саме у такому розмірі, як зазначено у виконавчому написі. Крім того зазначила, що з часу виникнення права вимоги до моменту звернення Банку до нотаріуса для вчинення виконавчого напису минуло більше трьох років, що є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. 
       Також, у зв`язку з розглядом даної справи позивач понесла витрати на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн. 
       Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 14 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ “ПриватБанк” задоволено частково.
       Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни від 15 липня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 2077, про звернення стягнення на нерухоме майно – квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 (яка є майновим поручителем ОСОБА_3 за її кредитними зобов`язаннями перед АТ КБ «Приватбанк» згідно кредитного договору № DNR0GA00000398 від 13.12.2007 року), що на підставі договору іпотеки № DNR0GA00000398, посвідченого 13 грудня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І. за реєстровим № 6021, передане в іпотеку Акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк», та яким за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна запропоновано задовольнити вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» шляхом перерахування коштів у загальному розмірі 355 655,29 доларів США, що за курсом НБУ на 15.05.2019 року становить 9 304 964,90 грн., а також витрат, пов`язаних з вчиненням виконавчого напису у розмірі 3 500,00 грн., строк за який провадиться стягнення – з 13 грудня 2007 року по 15 травня 2019 року.
       Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 судовий збір у розмірі 1362,00 грн. (одна тисяча триста шістдесят дві гривні, 00 копійок) та витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн. (шість тисяч гривень, 00 копійок).
       В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
       В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції.
       В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що факт отримання кредиту позивачем не оскаржується, договір є обов`язковим до виконання, в порушення норм закону та умов договору позивач свої зобов`язання за вказаним вище договором належним чином не виконала те не повернула в межах строку, встановленого договором.
       Зазначає, що виконавчий напис нотаріусом вчинено відповідно до норм діючого законодавства.
       Позивач в позовній заяві та суд, в оскаржуваному рішенні, не заперечують факт наявності заборгованості перед банком, тобто наявність безспірності заборгованості.
       Зазначає, що на підтвердження надання адвокатом позивачу правничої допомоги в ході розгляду справи до позовної заяви не надано акт наданих адвокатом послуг у розмірі 6000, 00 грн.,рахунок-фактури наданих послуг, не надана квитанція про сплату послуг.
       У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Пипа А.О. вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення,. А рішення суду — без змін.
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
       Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 13 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір № DNR0GA00000398, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_3 кредитні кошти шляхом видачі готівки на строк з 13 грудня 2007 року по 13 грудня 2017 року, включно, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 65 875,00 доларів США на наступні цілі: купівля домоволодіння - 59 500,00 доларів США, а також 6 375,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, щомісяця, в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.10. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору. Періодом сплати визначено з 21 по 28 число кожного місяця (а.с. 59-60).
       В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором від 13 грудня 2007 року № DNR0GA00000398, між ОСОБА_4 , як іпотекодавцем та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», як іпотекодержателем, 13 грудня 2007 року було укладено Договір іпотеки квартири № DNR0GA00000398, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., зареєстрований в реєстрі за № 6021, згідно якого ОСОБА_4 передала в іпотеку нерухоме майно – 3-кімнатну квартиру загальною площею 73,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15-17).
       Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02.12.2013 року у справі № 204/2646/13-ц звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором №DNR0GA00000398 від 13.12.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., реєстровий № 6021, - квартиру АДРЕСА_2 . 
       Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.02.2014 року рішення суду першої інстанції було змінено в частині зазначення способу реалізації предмета іпотеки. 
       15 липня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2077, про звернення стягнення на нерухоме майно – квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , яка є майновим поручителем ОСОБА_3 за кредитними зобов`язаннями перед АТ КБ «Приватбанк» згідно кредитного договору № DNR0GA00000398 від 13.12.2007 року, що на підставі договору іпотеки № DNR0GA00000398, посвідченого 13 грудня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І. за реєстровим № 6021, передане в іпотеку Акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк», та яким за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна запропоновано задовольнити вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» шляхом перерахування коштів у загальному розмірі 355 655,29 доларів США, що за курсом НБУ на 15.05.2019 року становить 9 304 964,90 грн., а також витрат, пов`язаних з вчиненням виконавчого напису у розмірі 3 500,00 грн., строк за який провадиться стягнення – з 13 грудня 2007 року по 15 травня 2019 року (а.с. 25).
       25 травня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозовим Олександром Миколайовичем було відкрито виконавче провадження № 65547635 з виконання вищезазначеного виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни від 15 липня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2077 (а.с. 23-24).
        ОСОБА_4 змінила прізвище на Вольвач у зв`язку з розірванням 18 червня 1991 року шлюбу з ОСОБА_5 , актовий запис № 426.(а.с. 80)
       Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Банк уже реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки та вимога відповідача для вчинення нотаріусом виконавчого напису не є безспірною.
       Стягуючи витрати на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем документально доведений розмір витрат у сумі 6 000, 00 грн.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність правових підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. 
       Однак не погоджується з наявністю підстав для стягнення витрат на правничу допомогу, з огляду на наступне.
       Відповідно до ст.18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку встановлених законом.
       Згідно п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси.
       Виходячи з положень ст.87 Закону України “Про нотаріат”, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
       Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. В пункті 1 даної Постанови зазначено, що нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) нотаріально посвідченої угоди; б)документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язань.
       Відповідно до п.п.1.1., 3.1., 3.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за №296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.
       Безспірний борг - це борг, що визначається боржником та кредитором і про суму якого сторони не сперечаються, тобто у разі відсутності заперечень боржника - вимога кредитора вважається безспірною.
       Таким чином, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог кредитора. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен був відмовити в здійсненні виконавчого напису.
       З урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, що зазначено в правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду України у справі №6-887цс17 від 05 липня 2017 року.
       Для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» суд повинен перевірити у такому спорі доводи боржника в повному обсязі та установити, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом з тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.
       Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.
       Водночас контекстний аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріуси здійснюють виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором саме в такому розмірі.
       Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02.12.2013 року у справі № 204/2646/13-ц звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором № DNR0GA00000398 від 13.12.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І., реєстровий № 6021, - квартиру АДРЕСА_2 . 
       Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.02.2014 року рішення суду першої інстанції було змінено в частині зазначення способу реалізації предмета іпотеки. 
       Таким чином, Банк вже реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, визначений п. 22 Договору іпотеки квартири - на підставі рішення суду. Рішенням суду був визначений порядок звернення стягнення на квартиру та зазначено суму заборгованості. 
       З наданих суду приватним нотаріусом матеріалів до заяви про вчинення виконавчого напису нотаріусу було додано розрахунок заборгованості за договором, який не підтверджує безспірність суми боргу.
       Положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
       Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України у Постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.
       Верховний Суд України у Постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168,банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь(ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що банк вже реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки саме шляхом звернення до суду з позовом про звернення на предмет іпотеки та рішення суду у справі № 204/2646/2013-ц набрало законної сили, що виключає можливість застосування такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як вчинення виконавчого напису нотаріуса, та наявності спірної заборгованості.
       У зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги про те, що виконавчий напис нотаріусом вчинено відповідно до норм діючого законодавства, колегія суддів не бере до уваги з вищенаведених підстав.
       Колегію суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що
факт отримання кредиту позивачем не оскаржується, договір є обов`язковим до виконання, в порушення норм закону та умов договору позивач свої зобов`язання, за вказаним вище договором, належним чином не виконала та не повернула в межах строку, встановленого договором, що виконавчий напис нотаріусом вчинено відповідно до норм діючого законодавства, оскільки вони не спростовують висновків суду та не є підставою для відмови у задоволенні позову.
       Однак, стягуючи з відповідача на користь позивача 6000 грн. витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції не врахував наступного.
       Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства  є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом,  а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів  у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Тлумачення наведеної норми права дає підстави для висновку,  що можливість подання сторонами доказів в підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність   від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.
Тобто докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме  в суд першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення   з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Однак, судом першої інстанції не враховано зазначені вище вимоги закону.
Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогку позиивачем надано лише договір на надання правової допомоги, будь яких належних доказів на підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу, а саме Акту виконаних робіт, докуме6нту на підтвердження оплати витрат на правнитчу допомогу до суду ані першої інстанції, ані апелояційної інстанції подано не було.
У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 6000,00грн. з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні зазначених вимог.
      В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.
       На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -
                                            П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” - задовольнити частково.
       Рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 14 лютого 2022 року в частині стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених вимог.
       В іншій частині рішення залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
        Повний текст постанови складений 01 серпня 2022 року.

Головуючий:суддя А.П. Барильська

Судді:                                                                 Н.М. Деркач
                                                                        
                                                        Т.Р. Куценко