ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

03 травня 2022 року                                                                                      Справа № 906/1521/20 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Маціщук А.В. ,  суддя Олексюк Г.Є. 

секретар судового засідання Приступлюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2021
(ухвалене о 12:31 год. у м. Житомир, повний текст складено 26.11.2021)
та на додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 06.12.2021
(ухвалене о 14:14 год. у м. Житомир, повний текст складено 16.12.2021)
у справі № 906/1521/20 (суддя Соловей Л.А.)
за позовом ОСОБА_1 
до відповідачів:
1) ОСОБА_2 
2) ОСОБА_3 
3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер"
за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_4 
про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, визнання недійсним рішення загальних зборів учасників товариства, визначення розміру статутного капіталу товариства та визначення розмірів часток учасників 
за участю представників сторін:
від позивача - ОСОБА_5 ;
від ОСОБА_2 - не з`явився; 
від ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ;
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" - не з`явився; 
від ОСОБА_4 - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Житомирської області з позовом, в якому просила:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" від 24.01.2017, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;
- визнати недійсним рішення загальних зборів, оформлене протоколом №5, позачергових загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" від 24.01.2017;
- визначити розмір статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" в сумі 7 000 000 грн та розміри часток учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" у наступному співвідношенні: частка розміром 99 % статутного капіталу номінальною вартістю 6 930 000 грн належить ОСОБА_1 ; частка розміром 1 (один) відсоток статутного капіталу номінальною вартістю 70 000 грн належить ОСОБА_3 .
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що під час розгляду справи №906/655/18 встановлено факт суттєвого порушення покупцем договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства, укладеного 10.02.2015 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , якій (у зв`язку із непроведенням ОСОБА_2 розрахунку за куплену частку) належало право застави на продану частку, що виникло в силу закону. 
З посиланням на ч.2 ст.586, ч. 6 ст. 694 ЦК України, ч.2 ст.17 Закону України "Про заставу" та ч.3 ст.9 Закону України "Про іпотеку" вказує, що відчуження майна, що є предметом застави (іпотеки) можливе лише за згодою заставодержателя (іпотекодержателя). 
Однак, враховуючи, що відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 частки розміром 99% у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" відбулось без обов`язкового погодження з боку позивача, у сукупністю з необізнаністю позивачки щодо факту укладення відповідачами спірного договору від 27.01.2017, позивач вважає оскаржуваний договір між відповідачами таким, що укладений з наявними юридичними дефектами, що є підставою для визнання його недійсним та відновлення становища, яке існувало до моменту укладення оскаржуваного правочину.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 16.11.2021 у справі 906/1521/20 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, визнання недійсним рішення загальних зборів учасників товариства, визначення розміру статутного капіталу товариства та визначення розмірів часток учасників відмовлено у повному обсязі.
При ухвалені вказаного рішення суд виходив з того, що 10.02.2015 ОСОБА_1 та    ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер", за умовами пункту 1.1. якого продавець відступає шляхом продажу всю належну йому частку в статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер", а покупець приймає частку та зобов`язується її оплатити за ціною 1 000 000 грн в порядку, встановленому та погодженому відповідно до положень цього договору. 
19.02.2015 ОСОБА_1 подала загальним зборам товариства нотаріально посвідчену заяву, в якій повідомила про відступлення своє частки і рішенням загальних зборів учасників ТОВ "Вітал-Інтер" від 19.02.2015, оформлених протоколом № 4 було: затверджено продаж учасником ОСОБА_1 своє частки у розмірі 6 930 000 грн, що становить 99% статутного капіталу товариства на користь ОСОБА_2 ; прийнято ОСОБА_2 до складу учасників товариства; виведено зі складу учасників товариства ОСОБА_1 ; затверджено новий склад учасників товариства та внесено зміни до статуту.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 в порушення умов договору від 10.02.2015 не сплатила ОСОБА_1 вартість частки в розмірі 1 000 000 грн.
При цьому, 21.12.2016 ОСОБА_2 підписано та нотаріально посвідчено заяву, в якій підтверджено відступлення шляхом продажу своєї частки в товаристві в розмірі 99% статутного капіталу на користь ОСОБА_3 
24.01.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" , за умовами якого продавець зобов`язався в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність покупця свою частку в статутному капіталі товариства, а покупець зобов`язався в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити названу частку 
Суд вказав, що факт оплати ОСОБА_3 частки у статутному ТОВ "Вітал-Інтер", підтверджується розпискою від 27.01.2017.
24.01.2017 відбулись загальні збори учасників ТОВ "Вітал-Інтер", оформлені протоколом №5, на яких були прийняті рішення про: затвердження продажу частки учасника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 ; прийняття нового учасника до ТОВ "Вітал-Інтер" у зв`язку з придбанням часток у статутному капіталі; затвердження нового складу учасників ТОВ "Вітал-Інтер"; розподілу часток у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" та розподілу голосів на загальних зборах; внесення змін до статуту шляхом викладення його у новій редакції; затвердження нової редакції статуту.
Відповідно до нової редакції статуту товариства, затвердженої 24.01.2017 рішенням загальних зборів, учасником товариства є ОСОБА_3 з часткою у статутному капіталі 99%, що становить 6 930 000 грн, та ОСОБА_4 з розміром частки 1 %, що становить 70 000 грн.
В подальшому, з огляду на те, що ОСОБА_2 , в порушення умов договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" від 10.02.2015, не сплатила            ОСОБА_1 вартість набутої у власність частки, остання звернулась 06.08.2018 до Господарського суду Житомирської області з позовом про розірвання вказаного договору купівлі-продажу частки, вилучення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відомостей стосовно ОСОБА_3 , як засновника ТОВ "Вітал-Інтер" та поновлення відомостей щодо ОСОБА_1 , як засновника ТОВ "Вітал-Інтер" з часткою у статутному капіталі в розмірі 99 % вартістю 6 930 000 грн.
За результатами розгляду справи №906/655/18, постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2020 (залишеною без змін постановою Верховного Суду від 29.04.2020) розірвано договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі , укладений 10.02.2015 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а в решті позову відмовлено.
Проаналізувавши обставини справи та положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини, зокрема ст. ст. 6, 16, 98, 203, 215, 334, 627, 628, 694, 697 ЦК України,  ст. ст. 20, 167 Господарського кодексу України, ст. ст. 10, 12, 21 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", суд дійшов висновків, що:
- право власності на частку у статутному капіталі, за умовами п. 3.1 договору купівлі-продажу від 10.02.2015 перейшло від продавця до покупця в момент укладання договору;
- договір купівлі-продажу від 10.02.2015 не містить застереження, відповідно до якого право власності на частку у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер"  зберігається за продавцем до моменту повної оплати товару покупцем;
- на момент набуття ОСОБА_3 права власності на частку у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна були відсутні відомості про заборону відчуження частки у розмірі 99% статутного капіталу, що складає 6 930 000 грн, а тому ОСОБА_3 набув право власності на частку без обтяжень та є добросовісним набувачем;
- ОСОБА_3 більше 4 років відкрито та мирно володіє і користується своєї власністю, а наведені позивачем аргументи та докази, не надають суду достатньо правових підстав для втручання у мирне володіння корпоративними правами, свавільність такого втручання може стати підставою для констатації порушень норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За наведеного, суд вказав, що позивач не довела порушення її прав та законних  інтересів оспорюваним договором, а тому відмовив в позові в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 24.01.2017.
Відмовляючи в решті позовних вимог, суд виходив з того, що вони є похідними від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 24.01.2017, в задоволенні якої суд відмовив.

Додатковим рішенням Господарського суду Житомирської області від 06.12.2021 у справі 906/1521/20 заяву представників ОСОБА_3 про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу у справі №906/1521/20 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 23 700 грн судових витрат на професійну правничу допомогу. В частині заяви про відшкодування з ОСОБА_1 9 200 грн витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
Ухвалюючи вказане судове рішення суд вказав, що до початку судових дебатів, представник ОСОБА_3 адвокат Винокуров О.В. подав заяву про розподіл судових витрат, за змістом якої просив суд продовжити строк надання доказів у справі №906/1521/20, що підтверджують судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги протягом 5 днів після ухвалення рішення суду та зазначив, що розмір понесених судових витрат в суді першої інстанції складає: професійна правнича (правова) допомога надана адвокатом Винокуровим О.В. 10 000 грн; професійна правнича (правова) допомога надана адвокатом Сокол Д.В. 20 000 грн.
В подальшому, представниками ОСОБА_3 надано копії: договорів про надання правової допомоги №203-21ГС від 13.04.2021 та №58-21ГС від 14.04.2021; додаткових угод до договорів про надання правової допомоги №203-21ГС від 13.04.2021 та №58-21ГС від 14.04.2021; детальних розрахунків робіт (наданих послуг) виконаних для надання правничої (правової допомоги) від 18.11.2021 на суму 13 300 грн (професійна правнича (правова) допомога надана адвокатом Винокуровим О.В.) та на суму 19 600 грн (професійна правнича (правова) допомога надана адвокатом Сокол Д.В.)
Суд вказав, що представники ОСОБА_3 підтвердили поданими належними та допустимими доказами обсяг наданих послуг і виконаних робіт при розгляді справи 906/1521/20.
Разом з тим, суд дослідивши детальні розрахунки робіт (наданих послуг) від 18.11.2021, виконані адвокатами Винокуровим О.О. та Сокол ДВ., зазначив, що адвокати необґрунтовано визначали оплату за участь у судових засіданнях у фіксованому розмірі (700 грн за одне судове засідання в режимі відеоконференції; 2 000 грн за одне судове засідання адвоката Винокурова О.В. у приміщенні суду; 2 500 грн за одне судове засідання адвоката Сокол Д.В. у приміщенні суду), оскільки з наявних договорів про надання правової допомоги №203-21 ГС від 13.04.2021 та №58-21 ГС від 14.04.2021 та додаткових угод до вищевказаних договорів не вбачається, що клієнт та адвокати погодили фіксований розмір вартості послуг за участь у судових засіданнях.
Тому, з огляду на викладене, враховуючи незначну тривалість судових засідань, суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу за участь в судових засіданнях в суді першої інстанції не відповідають принципу співрозмірності відносно затраченого часу проведення вказаних судових засідань, а вартість послуг адвокатів за участь у судових засіданнях підлягає зменшенню: до 350 грн за  одне судове засідання в режимі відеоконференції; до 1 000 грн за одне судове засідання адвоката Винокурова О.В. у приміщенні суду; до 1 250 грн за одне судове засідання адвоката Сокол Д.В. у приміщенні суду.
Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви, з покладанням на ОСОБА_1 обов`язку відшкодувати витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 23 700 грн.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулася ОСОБА_1 , у якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2021 та додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 06.12.2021 у справі 906/1521/20, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Враховуючи приписи ч. 6 ст. 694 Цивільного кодексу України, а також встановлений судом в рамках справи № 906/655/18 факт суттєвого порушення договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства, укладений 10.02.2015 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , позивачу належало право застави на частку у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" в розмірі 99%, яке виникло в силу закону.
Відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 частки розміром 99 % у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер", без обов`язкового погодження з боку ОСОБА_1 , у сукупності з необізнаністю позивачки щодо факту укладення відповідачами спірного договору 24.01.2017, свідчить про наявність юридичних дефектів спірного правочину.
24.01.2017 відбулися позачергові загальні збори учасників ТОВ "Вітал-Інтер" у зв`язку з укладенням оспорюваного правочину, про що свідчить порядок денний. Тому, визнання недійсним рішення загальних зборів, оформленого протоколом № 5 позачергових загальних зборів учасників ТОВ "Вітал-Інтер" від 24.01.2017, є похідною вимогою від визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" від 24.01.2017, який оспорюється в рамках цієї справи.
Враховуючи приписи ч. 6 ст. 694 Цивільного кодексу України, а також встановлений судом в рамках справи № 906/655/18 факт суттєвого порушення договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства, укладений 10.02.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , останній належало право застави на частку у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" в розмірі 99%, яке виникло в силу закону.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 21.05.2021 у справі № 910/3425/20 відступив від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.02.2019 у справі № 910/9131/16, оскільки сама по собі обставина відсутності згоди заставодержателя на вчинення правочину з відчуження заставленого майна є достатньою підставою для задоволення позову заставодержателя про визнання такого правочину недійсним.
ОСОБА_3 неможливо розглядати як добросовісного набувача частки у статному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" в розмірі 99 % номінальною вартістю 6 930 000 грн, оскільки останній не проявив належної обачності та дбайливості при придбанні вказаної частки у ОСОБА_2 , тому що мав змогу і за нормального стану речей повинен був пересвідчитися в наявності правової підставі, на якій цю частку набула ОСОБА_2 .
З огляду на зміст норми статті 659 ЦК України та враховуючи відсутність відповідного застереження в оскаржуваному договорі, підставно вважати ОСОБА_3 попередженим з боку ОСОБА_2 про всі суттєві обставини щодо спірних корпоративних прав, зокрема, про повну несплату ОСОБА_2 за придбання спірних корпоративних права на користь ОСОБА_1 та наявність права застави.
На момент укладення оспорюваного договору від 24.01.2017 тривав судовий спір у справі № 756/16301/16-ц і ОСОБА_3 , проявляючи розумну обачність та дбайливість, мав би вжити розумних заходів із перевірки історії набуття ОСОБА_2 спірної частки, в тому числі і обставину повної оплати за договором, так само як і виникнення права залогу на товар (спірну частку) в силу закону.
ОСОБА_3 набув спірну частку за ціною 2 600 грн, що в 2 200 разів менша від вартості чистих активів товариства та не відповідає ринковій вартості, не надавши при цьому навіть доказів сплати і цієї суми, а розмір втрат позивача як мінімум дорівнює 1 000 000 грн, то задоволення позову не призведе до порушення принципу пропорційності, встановленого в ст. 1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Заперечуючи щодо додаткового рішення суду першої інстанції, позивачка зазначає таке.
До заяви про розподіл судових витрат не додані документи, які підтверджують понесені ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу, а саме: платіжні доручення, квитанції або касові чеки на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом; інші документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Крім того, відсутні акти приймання-передання наданих юридичних (адвокатських) послуг, а також погодження самим ОСОБА_3 з детальними розрахунками робіт (наданих послуг) виконаних для надання правничої (правової допомоги) та направлення цих розрахунків на адресу останнього, як це передбачено/дублюється пунктами 1.1. додаткових угод до договорів про надання правничої допомоги.
Суд першої інстанції задовольнив вимоги про стягнення понесених судових витрат, які ОСОБА_3 має понесе тільки в майбутньому, тим самим, суд вийшов за межі вимог ОСОБА_3 без належного правового обґрунтування, що, у свою чергу свідчить про порушення принципу диспозитивності.
Також, позивач посилається на те, що матеріали справи свідчать про перевищення представниками ОСОБА_3 у останній заяві про розподіл судових витрат, суми витрат на професійну правничу допомогу (32 900 грн) у порівнянні з очікуваним її розміром (0 грн у відзиві на позовну заяву), що є істотним перевищенням в розумінні ч. 6 ст. 129 ГПК України.
За наведеного, ОСОБА_1 вважає, що оскаржені рішення суду першої інстанції ухвалені із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а також, що рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2021 у справі № 906/1521/20 ухвалене із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

Від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2021 та додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 06.12.2021 - без змін, з таких підстав.
Частиною 1 ст.12 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" встановлено, що взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. 
ОСОБА_3 не був ані боржником, ані обтяжувачем в розумінні ст.2 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" у відносинах, що склались між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
З посиланням на ст. ст. 10, 12 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", що у разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. 
Вказує, що такі висновки зазначив Верховний Суд в постанові від 29.04.2020 у справі №906/655/18.
Враховуючи те, що в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на момент укладення спірного договору не було жодних відомостей про заборону відчуження частки статутного капіталу ТОВ "Вітал-Інтер" у розмірі 99%, ОСОБА_3 набув право власності на вказану частку без обтяжень.
Сторони дійшли згоди у п.3.1 Договору від 10.02.2015, що право власності на частку у статутному капіталі переходить від продавця в момент укладення договору, а тому за відсутності зі сторони ОСОБА_2 факту оплати придбаної частки у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" сам по собі не може бути підставою для висновку, що право власності на спірне майно збереглося за ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 не мала права ним розпоряджатися, оскільки перехід права власності до покупця відбувся в момент укладення договору.
Письмовий правочин щодо забезпечення виконання зобов`язань між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладався, відсутнє таке застереження й у договорі купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 10.02.2015.
ОСОБА_1 при зверненні до суду неправильно обрано спосіб захисту, що в свою чергу, є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по відношенню до відповідача ОСОБА_3 .
Позовні вимоги про визнання рішення загальних зборів товариства з обмеженою відповідальністю недійсним, визнання недійсним статуту чи недійсними змін до нього, визнання права власності на частку в статутному капіталі товариства не відповідають належним та ефективним способам захисту, оскільки їх задоволення не може бути підставою для внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Твердження позивача про те, що ОСОБА_3 нібито був зобов`язаний проявляючи розумну обачність встановити (спростувати) обставину повної оплати за договором на підставі "триваючого судового спору" (провадження по якому на момент укладення спірного договору навіть не було відкрите), є безпідставним.
ОСОБА_3 з січня 2017 року, тобто протягом тривалого часу відкрито та мирно володіє і користується своєю власністю. Оригінали доказів, що підтверджують оплату згідно укладеного з ОСОБА_2 договору від 27.01.2017 було надано до суду першої інстанції. Впродовж 2017- 2018 років ОСОБА_3 здійснено комплекс заходів, які в кінцевому результаті сприяли нормалізації фінансового стану підприємства та покращенню фінансової конкурентоспроможності товариства на ринку.
Обраний позивачем спосіб захисту (за наявності волі ОСОБА_1 на передачу цього майна у власність ОСОБА_2 ) використаний не з метою відновлення права ОСОБА_1 на одержання грошових коштів, а з метою невиправданого збагачення, оскільки, ринкова ціна на підприємство, яке перебуває на межі банкрутства та кінцева ціна на компанію, яка приносить дохід (без заборгованостей), є дещо неспівмірною. Такі несправедливі наслідки можуть настати через невідповідність обраного способу захисту суті порушення права.
Також, ОСОБА_3 вважає, що додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 06.12.2021 щодо розподілу судових витрат також є законним та обґрунтованим.

В додаткових поясненнях до апеляційної скарги, скаржник, з посиланням на судову практику Верховного Суду щодо визначення критеріїв подібності правовідносин, як умови застосування до спірних правовідносин згідно приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України правових висновків Верховного Суду, звертає увагу суду на релевантності застосування до спірних правовідносин правових висновків, що викладені в постанові Верховного Суду від 21.05.2021 у справі № 910/3425/20.

ОСОБА_3 в додаткових письмових поясненнях не погоджується із твердженнями скаржника про можливість застосування до спірних правовідносин правових висновків, котрі  викладені в постанові Верховного Суду від 21.05.2021 у справі № 910/3425/20, з огляду на відмінність правовідносин у справах № 906/1521/20 та № 910/3425/20.

Інші учасники справи не скористалися правом подати відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду судових  рішень суду першої інстанції. 

В судових засіданнях Північно-західного апеляційного господарського суду 14.02.2022, 28.03.2022 та 03.05.2022 представники скаржника підтримали доводи, наведені в апеляційній скарзі. Просили скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2021 та додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 06.12.2021 у справі 906/1521/20, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Представники ОСОБА_3 в судовому засіданні 03.05.2022 заявили, що з доводами скаржника не погоджуються, вважають їх безпідставними, а оскаржені судові рішення законними та обґрунтованими. Просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2021 та додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 06.12.2021 залишити без змін.
В судове засідання 03.05.2022 представники ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" та ОСОБА_4 не з`явилися. 
При цьому, від ОСОБА_4 поштова кореспонденція повернулася із відміткою "адресат відсутній".
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 4, 7 ст. 120 ГПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії. Цей термін може бути скорочений судом у випадку, коли цього вимагає терміновість вчинення відповідної процесуальної дії (огляд доказів, що швидко псуються, неможливість захисту прав особи у випадку зволікання тощо).
Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Разом з цим, в силу п. п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цієї особою суду; або за адресою, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Апеляційний господарський суд зазначає, що ухвала Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.03.2022 про відкладення розгляду справи направлялася на повідомлені учасниками справи адреси, в тому числі адресу ОСОБА_4 : АДРЕСА_1 .
При цьому, як зазначено вище, від третьої особи вказана ухвала повернулася з відміткою "адресат відсутній" (т. 4, а. с. 49-51).
Отже, незважаючи на повернення такої поштової кореспонденції із вказаною відміткою,   ОСОБА_4 вважається належно повідомленим про розгляд справи.
Подібний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 916/1668/20.
Враховуючи приписи ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки розгляду апеляційних скарг в апеляційній інстанції, той факт, що вказані учасники справи були належним чином та своєчасно повідомлена про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать список розсилки поштової кореспонденції, електронне листування, реєстр на відправку рекомендованої поштової кореспонденції  (т. 4, а. с. 19, 20, 80), а також те, що явка представників учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе завершувати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" та ОСОБА_4 .

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників позивача та ОСОБА_3 , перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухвалені судових рішень норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2021 залишити без змін, скасувати додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 06.12.2021 у справі № 906/1521/20 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви представників ОСОБА_3 про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу у справі №906/1521/20, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що 22.04.2008 на загальних зборах учасників ТОВ "Вітал-Інтер" вирішено прийняти до складу учасників товариства ОСОБА_1 та визначити її частку в статутному капіталі товариства в розмірі 99%, що в грошовому еквіваленті становить 6 930 000 грн.
10.02.2015 між ОСОБА_1 (позивач/продавець) та ОСОБА_2 (відповідач-1/покупець) укладено договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" (т. 1, а. с. 39-41), за умовами пункту 1.1. якого продавець відступає шляхом продажу всю належну йому частку в статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер", а покупець приймає частку та зобов`язується її оплатити за ціною 1 000 000 грн в порядку, встановленому та погодженому відповідно до положень цього договору. Частка в статутному капіталі товариства, що відчужується за цим договором, складає 99% статутного капіталу товариства, що у грошовому еквіваленті становить 6 930 000 грн (п.1.3, п.2.1 договору).
Умовами договору передбачено, що вартість частки у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер", що визначена в п.2.1 договору, сплачується покупцем продавцю у термін не пізніше 01.08.2015 шляхом перерахування безготівкових коштів на поточний рахунок, за вказівкою продавця (п.2.2 договору).
19.02.2015 ОСОБА_1 подала загальним зборам товариства нотаріально посвідчену заяву, в якій повідомила про відступлення своє частки у ТОВ "Вітал-Інтер", яка складає 99% статутного капіталу, на користь ОСОБА_2 . Рішенням загальних зборів учасників ТОВ "Вітал-Інтер" від 19.02.2015, оформлених протоколом № 4:
- затверджено продаж учасником ОСОБА_1 своєї частки у розмірі 6 930 000 грн, що становить 99% статутного капіталу товариства на користь ОСОБА_2 ;
- прийнято ОСОБА_2 до складу учасників товариства;
- виведено зі складу учасників товариства ОСОБА_1 ;
- затверджено новий склад учасників товариства та внесено зміни до статуту.
02.03.2015 зареєстровано нову редакцію статуту ТОВ "Вітал-Інтер", відповідно до якої учасниками є ОСОБА_2 з розміром частки 99%, що в гривневому еквіваленті становить                   6 930 000 грн, та ОСОБА_4 з розміром частки 1%, що в гривневому еквіваленті становить 70 000 грн.
В той же час, ОСОБА_2 , в порушення умов договору не сплатила ОСОБА_1 вартість частки в розмірі 1 000 000 грн.
21.12.2016 ОСОБА_2 підписано та нотаріально посвідчено заяву, в якій підтверджено відступлення шляхом продажу своєї частки в товаристві в розмірі 99% статутного капіталу на користь ОСОБА_3 .
24.01.2017 ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" (далі – Договір від 24.01.2017; т. 1, а. с .24-26), за умовами якого продавець зобов`язався в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність покупця свою частку в статутному капіталі товариства, а покупець зобов`язався в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити названу частку.
Статутний капітал на момент укладення цього договору: 7 000 000 грн (п.п.1.2.3 Договору від 24.01.2017).
Згідно п.1.3 Договору від 24.01.2017 номінальна вартість частки у статутному капіталі ТОВ розміром 99% складає 6 930 000 грн.
Відповідно до п. 2.2. Договору від 24.01.2017 відступлення частки за цим договором є чинним і покупець набуває відповідні права на частки у ТОВ з моменту підписання сторонами цього договору.
Пунктом 3.1 договору від 24.01.2017 сторони погодили, що за відступлення частки покупець зобов`язується сплатити продавцю 2 600 грн.
Факт оплати ОСОБА_3 частки у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" за умовами договору купівлі-продажу від 24.01.2017 підтверджується розпискою від 27.01.2017 (т. 2, а. с. 168).
Також, 24.01.2017 відбулись загальні збори учасників ТОВ "Вітал-Інтер", оформлені протоколом №5 (т.1, а.с.27-31), на яких були прийняті рішення про:
- затвердження продажу частки учасника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 ;
- прийняття нового учасника до ТОВ "Вітал-Інтер" у зв`язку з придбанням часток у статутному капіталі ТОВ;
- затвердження нового складу учасників ТОВ "Вітал-Інтер";
- розподілу часток у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" та розподілу голосів на загальних зборах;
- внесення змін до статуту шляхом викладення його у новій редакції;
- затвердження нової редакції статуту.
Відповідно до нової редакції статуту товариства, затвердженої 24.01.2017 рішенням загальних зборів, учасником товариства є ОСОБА_3 з часткою у статутному капіталі 99%, що становить 6 930 000 грн, та ОСОБА_4 з розміром частки 1 %, що становить 70 000грн.
25.01.2017 приватним нотаріусом до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено записи щодо зміни складу та інформації про засновників ТОВ "Вітал-Інтер", зміни та відомості про керівника юридичної особи (т. 2, а. с. 13-21).
В подальшому, з огляду на те, що ОСОБА_2 , в порушення умов договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" від 10.02.2015, не сплатила ОСОБА_1 вартість набутої у власність частки, остання звернулась 06.08.2018 до Господарського суду Житомирської області з позовом про розірвання вказаного договору купівлі-продажу частки, вилучення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відомостей стосовно ОСОБА_3 , як засновника ТОВ "Вітал-Інтер" та поновлення відомостей щодо ОСОБА_1 , як засновника ТОВ "Вітал-Інтер" з часткою у статутному капіталі в розмірі 99 % вартістю 6 930 000 грн.
За результатами розгляду справи №906/655/18, постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2020 (залишеною без змін постановою Верховного Суду від 29.04.2020) розірвано договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер", укладений 10.02.2015 між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 . В решті позову відмовлено (т. 1, а. с. 48-72).
Враховуючи викладене, позивач звернулася до суду із цим позовом, в обґрунтування якого, серед іншого, вказує, що Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 у справі №906/655/18 погодився з аргументами ОСОБА_1 , що їй належало право застави на частку у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" в розмірі 99%, яке виникло в силу закону. Також у цій постанові КГС ВС зауважив, що у разі, якщо позивач - ОСОБА_1 прагне відновити склад учасників товариства, який існував до стверджуваного порушення її прав або інтересів, і таке відновлення не може бути здійснене шляхом стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки у статутному капіталі товариства, то належним способом захисту у цьому разі є позов про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства. Позивач наполягає на тому, що без визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" від 24.01.2017, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , він не має змоги ефективно захистити свої корпоративні права як власника частки у статутному капіталі. За загальним правилом, право продажу товару належить його власнику (ст.658 ЦК України). При цьому позивач зазначає, що ОСОБА_2 хоч і була власником частки, однак не мала права відчужувати дану частку без погодження з              ОСОБА_1 , якій належало право застави на вказану частку, в зв`язку з чим, посилаючись, зокрема, на порушення її корпоративних прав, просить визнати недійсним укладений між відповідачами договір та відновити становище, яке існувало до моменту укладення оскаржуваного правочину.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.
За приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
Частиною 1 статті 167 Господарського кодексу України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 98 ЦК України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства. Рішення загальних зборів може бути оскаржене учасником товариства до суду.
За змістом наведених вище положень закону, сторонами у корпоративному спорі є:
1) юридична особа та її учасник (засновник, акціонер, член), у тому числі учасник, який вибув;
2) учасники (засновники, акціонери, члени) юридичної особи.
При цьому, учасник, який вибув зі складу юридичної особи, може бути стороною корпоративного спору, зокрема, про визнання недійсними рішень юридичної особи, якщо ці рішення прийняті в період до виходу (виключення) учасника, а відповідні вимоги обґрунтовуються порушенням його корпоративних прав на момент прийняття такого рішення.
Тобто, право на звернення до суду з позовом про визнання недійсними рішень органів управління товариства мають ті його учасники, які були учасниками на дату прийняття рішення, що оскаржується (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №910/7847/17, від 12.06.2018 у справі №910/10134/17, від 04.09.2018 у справі №915/593/17, від 16.10.2018 у справі №910/15792/14).
Отже, під час вирішення корпоративного спору суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання.
Предметом спору в цій справі є вимоги позивача про:
- визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" від 24.01.2017, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;
- визнання недійсним рішення загальних зборів, оформлене протоколом №5, позачергових загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" від 24.01.2017;
- визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" в сумі 7 000 000 грн та розміри часток учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" у наступному співвідношенні: частка розміром 99 % статутного капіталу номінальною вартістю 6 930 000 грн належить ОСОБА_1 ; частка розміром 1 (один) відсоток статутного капіталу номінальною вартістю 70 000 грн належить ОСОБА_3 .
Вище встановлено, що укладенню оспорюваного правочину, прийняття оспорюваного рішення загальних зборів та діям в часовій хронології передувало укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу частки в статутного капіталу ТОВ "Вітал-Інтер" від 10.02.2015, який було розірвано в судовому порядку.
Розглядаючи позовні вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" від 24.01.2017, суд бере до уваги таке.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).
За змістом ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
У статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.
Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.
В цій справі позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" від 24.01.2017 подала особа, яка не була стороною спірного договору.
В постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17 наведений правова позиція, відповідно до якої особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.
Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
В силу ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 ЦК України).
Як вбачається зі змісту оспорюваного договору від 24.01.2017, його предметом була частка в статутному капіталі ТОВ Вітал-Інтер" розміром 99%, номінальною вартістю 6 930 000 грн.
Позивач зазначає, що ОСОБА_2 була власником такої частки на підставі договору купівлі-продажу від 10.02.2015, однак не мала права її відчужувати на користь ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_1 , оскільки останній належало право застави на вказану частку в силу ч.6 ст.694 ЦК України.
За приписами ч. ч. 1, 6 ст. 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. З моменту передання товару, проданого в кредит, і до його оплати продавцю належить право застави на цей товар.
Відповідно до ч. 1 ст.697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. У цьому разі покупець не має права до переходу до нього права власності розпоряджатися товаром, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із призначення та властивостей товару.
Частиною 2 статті 697 ЦК України передбачено, якщо покупець прострочив оплату товару, продавець має право вимагати від нього повернення товару. Продавець має право вимагати від покупця повернення товару також у разі ненастання обставин, за яких право власності на товар мало перейти до покупця.
Отже, відповідно до норми статті 697 ЦК України покупець не має права розпоряджатися товаром до переходу до нього права власності, який може пов`язуватися із здійсненням оплати за товар або іншими обставинами. Прострочення оплати покупцем товару, право власності на який зберігається за продавцем, а також ненастання обставин, що за умовами договору були підставами виникнення права власності у покупця, надає покупцеві право вимагати повернення товару. Але таке право продавець може реалізувати лише щодо покупця, а не до третьої особи, що придбала це майно за відплатним договором.
В той же час, в п. п. 3.1, 3.2 договору купівлі-продажу від 10.02.2015 сторони погодили, що продавець ( ОСОБА_1 ) передає право власності на частку в статутному капіталі товариства в момент укладення цього договору. З набуттям права власності на частку в статутному капіталі товариства покупець ( ОСОБА_2 ) набуває прав та обов`язків учасника товариства відповідно до статуту товариства і чинного законодавства України. Після набуття чинності договором будь-яка передача та/або розпорядження, та/або обтяження продавцем ( ОСОБА_1 ) будь-яких прав на частку в статутному капіталі без письмової згоди покупця ( ОСОБА_1 ), а саме: продаж, дарування, обмін, застава чи інший законний та/або незаконний спосіб відчуження, здійснений всупереч цьому договору, вважаються недійсними, і не мають юридичної сили.
Отже, при укладанні вказаного правочину, сторони погодили, що право власності на частку у статутному капіталі переходить від продавця до покупця в момент укладання договору.
В апеляційній скарзі скаржник вказує, що з врахуванням ч. 6 ст. 694 ЦК України з моменту передання товару, проданого в кредит, тобто частки в статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер", і до його оплати, ОСОБА_1 належало право застави на цю частку.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про заставу" заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо.
Статтею 17 Закону України "Про заставу" унормовано, що заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом чи договором. Заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено законом.
Частиною 1 ст. 15 Закону України "Про заставу" передбачено, що застава рухомого майна може бути зареєстрована відповідно до закону.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 16 Закону України "Про заставу" реєстрація застави не пов`язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави. Право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору.
За змістом ч. 1 ст. 27 Закону України "Про заставу" застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи.
Разом з цим, вищенаведені норми закону застосовуються з урахуванням положень Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.
За приписами п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" до забезпечувальних обтяжень належить право застави рухомого майна згідно з статтею 694 ЦК України.
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна. Відповідно до обтяження в обтяжувача і боржника виникають права і обов`язки, встановлені законом та/або договором.
Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором. Якщо законом або договором передбачена згода обтяжувача на відчуження боржником рухомого майна, яке є предметом обтяження, така згода не вимагається в разі переходу права власності на рухоме майно в порядку спадкування, правонаступництва або виділення частки у спільному майні.
За умовами ч. 3 ст. 9 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.
Згідно зі ст. 11 названого Закону обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом.
Однак, в цьому випадку ОСОБА_3 , не був ані боржником, ані обтяжувачем в розумінні ст.2 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" у відносинах, що склались між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Також, ч. 2 ст. 12 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" установлено, що реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.
У статті 10 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" визначено, що у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке нерухоме майно без обтяжень.
Суд бере до уваги, що згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Таким чином, з огляду на вищевикладене, відповідно до вимог чинного законодавства України застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до такого реєстру перед відчуженням предмета застави і є чинними на момент його відчуження. У протилежному випадку набувач вважається добросовісним і набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.
Отже, у разі продажу (відчуження) товару, яке є предметом купівлі-продажу в кредит з відстроченням або розстроченням платежу, і відсутності реєстрації відповідного обтяження, наступний покупець є добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України та набуває право власності на таке майно без обтяжень.
Тому, беручи до уваги, що на момент набуття ОСОБА_3 , права власності на частку у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна були відсутні відомості про заборону відчуження частки у розмірі 99% статутного капіталу ТОВ "Вітал-Інтер", що складає 6 930 000 грн, а тому ОСОБА_3 набув право власності на частку без обтяжень та є добросовісним набувачем.
Вказані висновки також викладені в постанові Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №906/655/18.
Окрім того, судом враховується, що договір купівлі-продажу від 10.02.2015 не містить застереження, відповідно до якого право власності на частку у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" зберігається за продавцем (позивачем) до моменту повної оплати товару покупцем ( ОСОБА_2 ), а навпаки сторони погодили, що таке право переходить до покупця в момент укладання договору.
Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Під захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки від порушення його прав.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" зазначено, що поняття ефективний засіб передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу, і такі способи мають бути доступними й ефективними.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Вказану правову позицію Велика Палата Верховного Суду висловила в постанові від 29.06.2021 у справі № 916/964/19.
Також, суд апеляційної інстанції звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, за якими судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Звертаючись до суду із цим позовом позивачка обрала способом захисту визнання  недійсним Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі, визнання недійсним рішення загальних зборів та визначення розміру статутного капіталу товариства.
Апеляційний господарський суд враховує, що загальне правило про наслідок прострочення виконання покупцем обов`язку оплатити товар встановлюється ч. 3 ст. 692 ЦК України. За приписами ч. 4 ст. 694 ЦК України при продажу товарів у кредит продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару, якщо покупець прострочив оплату товару.
Отже, законодавством передбачена можливість продавця вимагати від продавця повернення товару, проданого в кредит, у разі прострочення покупцем оплати, тобто такий спосіб захисту передбачений законом. 
Однак, суд бере до уваги, що фактично наслідком задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" від 24.01.2017 з урахуванням інших вимог про визнання недійсним рішення загальних зборів та визначення розміру часток в статутному капіталі буде витребування у ОСОБА_3 частки в статутному капіталі товариства, як у добросовісного набувача.
Із вище встановлених обставин справи убачається, що частка в статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" у розмірі 99%  була добровільно відчужена ОСОБА_1 на підставі договору від 10.02.2015, тобто таке відчуження відбулося з волі ОСОБА_1 . Також, зі змісту вказаного правочину вбачається, що ОСОБА_1 погодила перехід власності на таку частку до покупця в момент укладання договору.
Законодавцем не передбачено майнової відповідальності третьої особи за наслідком розірвання договору, укладеного сторонами, з підстав порушення сторонами умов його виконання, а вибуття спірного майна від однієї із сторін розірваного договору у передбаченому законом порядку до третьої особи не належить до правових підстав, за яких допускається віндикація майна від добросовісного набувача за статтею 388 ЦК України (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 908/439/18).
Отже, за встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи, зокрема вибуття частки в статутному капіталі товариства з власної волі позивачки, факт несплати ОСОБА_2 коштів за договором від 10.02.2015, добросовісність набуття ОСОБА_3 права власності на таку частку, без жодних обтяжень, неможливість витребування в останнього такої частки,  серед визначених законом способів захисту єдиним належним, ефективним способом захисту порушених прав позивачки залишається відшкодування збитків, за їх наявності, на підставі ч. 5 ст. 653 ЦК України, яка передбачає, що якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору, а не визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24.01.2017.
Аналогічна правова позиція щодо належного та ефективного способу захисту прав позивачки, за встановлених обставин, викладена в постанові Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №906/655/18.
Відповідно до правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
При цьому, такий спосіб захисту, як визначення розміру часток в статутному капіталі передбачений законодавством, оскільки, Законом України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" були внесені зміни до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань", у тому числі статтю 17 останнього доповнено новою частиною п`ятою, яка містить, серед іншого, вказівку на спеціальні способи захисту.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованого в постанові від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, перелік способів захисту учасників товариств з обмеженою відповідальністю або з додатковою відповідальністю міститься у статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань" (в редакції, чинній на момент звернення позивачем за захистом свої прав до суду), норми якого є спеціальними для зазначених товариств.
У разі, якщо позивач прагне відновити склад учасників товариства, який існував до стверджуваного порушення його прав або інтересів, і таке відновлення не може бути здійснене шляхом стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства (підпункт "е" пункту 3 частини п`ятої статті 17 цього Закону), то належним способом захисту в цьому разі є позов про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства (підпункт "д" пункту 3 частини п`ятої статті 17 цього Закону). Відповідачами за таким позовом є не тільки господарське товариство, але й особи – учасники товариства, які внаслідок задоволення позову можуть бути позбавлені своїх часток у статутному капіталі або їх частин у грошовому або відсотковому виразі.
Вказана правова позиція викладена також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2019 у справі №        927/97/19.
При цьому, посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №906/655/18, як таку, в якій вказаний такий спосіб захисту (визначення розміру часток в статутному капіталі), яким має скористатися позивач, суд зазначає, що в такій постанові суд касаційної інстанції, роблячи висновки про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства, як належний спосіб захисту, лише надавав оцінку обрання позивачем такого способу захисту, як внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а не як вказівка позивачу на подальші шляхи захисту свого права.
Однак, беручи до уваги неможливість задоволення первісної позовної вимоги (визнання договору купівлі-продажу від 24.01.2017), то не підлягає до задоволення і вимога про визначення розміру часток в статутному капіталі, оскільки вона є похідною від первісної.
Окрім того, суд вважає за необхідне вказати також, що посилання скаржника на ціну частки в договорі купівлі-продажу частки від 24.01.2017 не може бути підставою для задоволення позову, з огляду на положення ст. ст. 6, 627 ЦК України, яким встановлено свободу договору, в тому числі і ціну договору.
Також, твердження позивача про те, що її позбавлено майна в порушення ст.1 Першого протоколу до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на переконання суду, не відповідає дійсності, оскільки, продаж частки у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" відбувся з власної волі позивача, шляхом відчуження на підставі договору від 10.02.2015.
Крім того, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 №475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, визначено: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У Рішенні Європейського суд з прав людини від 02.11.2004 у справі "Трегубенко проти України" (Заява № 61333/00), суд повторює, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності.
Суд визначає, що "справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар" (Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Брумареску проти Румунії").
Суд виходить з того, що втручання у право власності ОСОБА_3 на володіння часткою у статутному капіталі ТОВ "Вітал-Інтер" на підставі судового рішення має бути виправдано та підтверджено однозначними, беззаперечними, достовірними та допустимими засобами доказування (ст.ст.78-80 ГПК України).
При цьому, ОСОБА_3 з січня 2017 року, тобто протягом часу, що перевищує 4 роки, відкрито та мирно володіє і користується своєї власністю.
Разом з тим, наведені позивачем аргументи та докази, не надають суду достатньо правових підстав для втручання у мирне володіння корпоративними правами, свавільність такого втручання може стати підставою для констатації порушень норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи усе викладене вище в сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неможливість задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору, з тих підстав, що продавець не розрахувалася за частку в статутному капіталі із попереднім продавцем, оскільки в цьому випадку останній власник такої частки є добросовісним набувачем, оскільки обтяження, яке виникло у правовідносинах між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не поширилося на   ОСОБА_3 , в силу того, що таке обтяження (застава) не було зареєстроване у встановленому законом порядку, а також, з тих підстав, що за обставин, котрі склалися між учасниками справи, належним способом захисту прав позивачки є стягнення коштів з         ОСОБА_2 , а не визнання недійсним договору від 24.01.2017.
Тому, висновки суд першої інстанції про відмову в задоволенні вказаної вимоги є вірними, а протилежні доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.
Щодо рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2021 у справі 906/1521/20 в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним рішення загальних зборів, то суд апеляційної інстанції зазанчає, що така вимога є похідною від вимоги про розірвання договору, а враховуючи, що в задоволені основної вимоги було відмовлено, то в задоволенні похідних вимог слід відмовити.
Надаючи оцінку заяві ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 Цивільного кодексу України).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", рішення від 20.09.2011 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"), що застосовується як джерело права при розгляді справ судами згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження №14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18, пункт 61), від 07.08.2019 у справі №2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16.06.2020 у справі №372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07.07.2020 у справі №712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28).
Враховуючи, що судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог, тому відсутні правові підстави для застосовування позовної давності.
Також, суд бере до уваги, що у справі "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6.09.2005; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі "Hirvisaari v. Finland", заява №49684/99; від 27.09.2001, пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі "Ruiz Torija v. Spain", заява серія A №303-A; від 9.12.1994; пункт 29).
У іншому рішенні, зокрема, у справі "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд у вищій інстанції (рішення у справі "Hirvisaari v. Finland", заява №49684/99, п. 30, від 27.09.2001).
Зважаючи на викладене суд зазначає, що в ході апеляційного перегляду, судом апеляційної інстанції було досліджено наявні в матеріалах справи докази, надано оцінку головним аргументам, які сторони вказували, як підставу своїх вимог та заперечень, а тому, беручи до уваги обставини цієї справи, учасникам справи було надано та забезпечено право бути почутим, а їх основні доводи знайшли своє відображення у постанові апеляційного господарського суду.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.
В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі щодо рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2021 у справі № 906/1521/20, не спростовують встановлених обставин справи, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2021 у справі № 906/1521/20 слід залишити без змін.

Щодо додаткового рішення Господарського суду Житомирської області від 06.12.2021 у справі № 906/1521/20, суд бере до уваги таке.
Частиною 1 статті 244 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;
2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати;
3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до ч. 3 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Судом звертає увагу на те, що додаткове судове рішення - це засіб виправлення неповноти основного судового рішення. Через незмінність судового рішення суд, який його ухвалив, не вправі його скасувати чи змінити, проте, він має право виправити деякі його недоліки, зокрема неповноту. Неповнота судового рішення може полягати в невирішеності деяких питань, що стояли перед судом.
Відповідно до ст.59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.
Реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права. Правову позицію щодо цього висловив Конституційний Суд України у рішенні від 16.11.2000 №13-рп/2000 у справі про право вільного вибору захисника.
Зокрема, в абзаці п`ятому пункту 5 мотивувальної частини зазначеного рішення визначається, що "закріпивши право будь-якої фізичної особи на правову допомогу, конституційний припис "кожен є вільним у виборі захисника своїх прав" (ч. 1 ст. 59 Конституції України) за своїм змістом є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин".
Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість.
Положеннями статті 16 ГПК України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).
Положеннями статті 16 ГПК України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).
Відповідно до приписів статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з приписами статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Апеляційний господарський суд бере до уваги, що 25.10.2021 представник ОСОБА_3 подав заяву, відповідно до якої зазначив про подання доказів, які підтверджують судові витрати протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (т. 3, а. с. 1-3).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Як вбачається з матеріалів справи правова допомога ОСОБА_3 надавалася адвокатами Винокуровим О.В. та Сокол Д.В.
Зокрема, 13.04.2021 між адвокатом Винокуровим О.В. (адвокат) та Музиченком О.О. (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги №203-21 ГС (т. 3, а. с. 26).
Також, 14.04.2021 між адвокатом Сокол Д.В. (адвокат) та Музиченком О.О. (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги №58-21 ГС (т. 3, а. с. 29).
Пунктом 1 Договорів №203-21 та №58-21 ГС передбачено, що клієнт доручає а адвокат бере на себе зобов`язання здійснити захист, представництво та надати інші види правової допомоги у справі №906/1521/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (клієнт), ТОВ "Вітал-Інтер" про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, визнання недійсним рішення загальних зборів учасників товариства, визначення розміру статутного капіталу товариства та визначення розміру часток учасників.
Для виконання цього договору клієнт надає адвокату наступні повноваження: здійснювати заходи досудового врегулювання спору, в т.ч. направляти претензії, адвокатські запити, вимоги від імені клієнта, представляти інтереси клієнта в усіх органах державної влади та місцевого самоврядування, адміністративних, правоохоронних органах, установах банку, органах Державної фіскальної служби України, в органах нотаріату, господарчих та інших установах і організаціях усіх форм власності та підпорядкування, в судах загальної юрисдикції будь-якої спеціалізації, в апеляційній та касаційній інстанціях зазначених судів, в Верховному Суді, в Конституційному Суді України, в органах Державної виконавчої служби, у взаємовідносинах з приватними виконавцями, в органах внутрішніх справ, Національної поліції України, прокуратурі, державних та недержавних органах, підприємствах, установах чи організаціях всіх форм власності, з усіма правами, наданими позивачеві, відповідачеві, третій особі, потерпілому, цивільному позивачу, цивільному відповідачу, представнику та захиснику без будь-яких обмежень. Для виконання згаданих повноважень адвокат вправі залучати своїх помічників. Підписання даного договору клієнт надає адвокату згоду на залучення помічників в порядку та в межах повноважень передбачених Законом (п.2 договорів №203-21 та №58-21 ГС).
Згідно п.8 договорів №203-21 та №58-21 ГС договорів гонорар адвоката за цим договором оплачується у розмірі, визначеному у додаткових угодах до цього договору. Окрім гонорару, клієнт на вимогу адвоката зобов`язується оплачувати адвокату обґрунтовані фактичні видатки, пов`язані із виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов, тощо).
Пунктом 1 додаткової угоди до договору про надання правової допомоги №203-21 ГС від 13.04.2021 та додаткової угоди до договору  про надання правової допомоги №58-21 ГС від 14.04.2021 сторони узгодили, що розмір гонорару по судовій справі №906/1521/20 визначається згідно детального розрахунку робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом для надання правничої допомоги, який складається та підписується адвокатом. В детальному розрахунку робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом для надання правничої допомоги  вказується обсяг наданої адвокатом юридичної допомоги та її вартість (т. 3, а. с. 27, 30).
Відповідно до п.п.1.1 додаткової угоди до договору про надання правової допомоги №203-21 ГС від 13.04.2021 та додаткової угоди  до договору  про надання правової допомоги №58-21 ГС від 14.04.2021 оплата за цим договором здійснюється не пізніше 30 календарних днів з моменту отримання клієнтом детального розрахунку робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом для надання правничої допомоги, після набрання судовим рішенням законної сили. Такий розрахунок за вибором адвоката може бути надіслано поштовою кореспонденцією та/або електронним листом на поштову адресу/електронну скриньку клієнта.
В підтвердження заявленого розміру витрат на правову допомогу, представниками  відповідача-2 надано детальний розрахунок робіт (наданих послуг) від 18.11.2021, виконаних адвокатом Винокуровим О.В., в якому викладено детальний опис робіт та розрахунок вартості наданих послуг (т. 3, а. с. 28), а саме:
- ознайомлення та правовий аналіз позовної заяви, заяви про зміну предмету спору, відповіддю на відзив та документів (доказів) доданих до вказаних процесуальних документів, кількість витрачених годин - 4, вартість -2 000 грн;
- опрацювання законодавчої бази, що регулює відносини між позивачем та відповідачем, формування правової позиції по веденню справи та вибір стратегії захисту клієнта, аналіз судової практики Верховного суду, кількість витрачених годин-2, вартість-1000,00грн;
- написання та надсилання іншим учасникам справи та суду заяви про проведення судових засідань в режимі відеоконференції №8499 від 14.04.2021, клопотання про відкладення підготовчого засідання №8500 від 16.04.2021, заяви щодо застосування строку позовної давності №8507 від 29.04.2021, кількість витрачених годин - 3, вартість-1 500 грн;
-  участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції (19.04.2021, 25.05.2021, 22.06.2021, 20.07.2021), ставка встановлена у фіксованому розмірі та складає 700 грн за одне судове засідання, вартість – 2 800 грн;
- участь в судових засіданнях безпосередньо в приміщенні Господарського суду Житомирської області (21.09.2021, 25.10.2021, 16.11.2021) ставка встановлена у фіксованому розмірі та складає 2 000 грн за одне судове засідання, вартість – 6 000 грн.
Загальна вартість наданих послуг, при вартості однієї нормогодини в розмірі 500 грн та фіксованих ставок за участь у судових засіданнях, становить 13 300 грн.
Також представниками Музиченка О.О. надано детальний розрахунок робіт від 18.11.2021, виконаних адвокатом Сокол Д.В., в якому відображено детальний опис робіт та розрахунок вартості наданих послуг (т. 3, а. с. 31), а саме:
- ознайомлення та правовий аналіз позовної заяви, заяви про зміну предмету спору, відповіді на відзив, додаткових  пояснень та документів (доказів) доданих до вказаних процесуальних документів, кількість витрачених годин - 4, вартість – 2 000 грн;
- опрацювання законодавчої бази, що регулює відносини між позивачем та відповідачем, формування правової позиції по веденню справи та вибір стратегії захисту клієнта, аналіз судової практики Верховного суду, кількість витрачених годин - 4, вартість – 2 000 грн;
- написання та надсилання на адресу інших учасників справи та суду відзиву на позовну заяву №8505 від 05.05.2021, кількість витрачених годин - 6 , вартість – 3 000 грн;
- написання та надсилання на адресу інших учасників справи та суду заяви про долучення до матеріалів справи оригіналу письмового доказу №8538 від 13.07.2021, кількість витрачених годин - 1, вартість – 500 грн;
- написання та надсилання на адресу інших учасників справи та суду заперечення на відповідь на відзив №8539 від 14.07.2021, кількість витрачених годин - 3, вартість – 1 500 грн;
- написання та надсилання на адресу інших учасників справи та суду додаткових письмових пояснень №4157 від 12.08.2021, кількість витрачених годин - 2, вартість-1 000 грн;
-  участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції (25.05.2021, 22.06.2021, 20.07.2021), ставка встановлена у фіксованому розмірі та складає 700 грн за одне судове засідання, вартість – 2 100 грн;
- участь в судових засіданнях безпосередньо в приміщенні Господарського суду Житомирської області (21.09.2021, 25.10.2021, 16.11.2021) ставка встановлена у фіксованому розмірі та складає 2 500 грн за одне судове засідання, вартість – 7 500 грн.
Загальна вартість наданих послуг, при вартості однієї нормогодини в розмірі 500 грн та фіксованих ставок за участь у судових засіданнях, становить 19 600 грн.
В той же час, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. 
Суд зазначає, що Музиченко О.О., у відзиві на позов заявив попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат у сумі 0 грн.
Суд бере до уваги, що відповідно до ч. 6 ст. 129 ГПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
Системний аналіз наведених положень законодавства свідчить про те, що за змістом ч. 6 ст. 129 ГПК України у суду виникає право відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, лише в частині перевищення заявлених до відшкодування витрат над тими, які були зазначені у попередньому розрахунку, і виключно у разі встановлення істотності такого перевищення.
Вказана правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 22.12.2021 у справі № 911/1815/20.
Як убачається із відзиву на позов від 05.05.2021 (перша заява по суті для відповідача; т. 2, а. с. 27-37), представник ОСОБА_3 адвокат Сокол Д.В. зазначила, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які Музиченко О.О. поніс на момент направлення відзиву становить 0 грн.
При цьому, як встановлено вище, майже за місяць до оформлення такого відзиву, ОСОБА_3 вже уклав договори про надання правової допомоги, предметом яких є конкретно захист та представництво його інтересів та інші види правової допомоги у справі №906/1521/20.
Апеляційний господарський суд зазначає, що на момент подання відзиву адвокатами вже була надана правова допомога, яка включена в детальні розрахунки, зокрема: ознайомлення та правового аналізу позовної заяви, заяви про зміну предмету спору; опрацювання законодавчої бази, що регулює відносини між позивачем та відповідачем, формування правової позиції по веденню справи та вибір стратегії захисту клієнта, аналіз судової практики Верховного суду; написання та надсилання на адресу інших учасників справи та суду відзиву на позовну заяву №8505 від 05.05.2021. Загальна вартість таких робіт вже становить 10 000 грн.
Отже, на момент подання відзиву ОСОБА_3 та його представники вже знали про наявність судових витрат на професійну правничу допомогу, розмір якого становить більше 0 грн, вказаного у відзиві на позов та могли передбачити їх розмір.
Вище вказано, що у заяві про розподіл витрат представники ОСОБА_3 просили суд стягнути з позивачки 32 900 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Тому, враховуючи істотне перевищення суми судових витрат, заявленої до відшкодування, суми, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, ту обставину, що ОСОБА_3 та його представники могли передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку, апеляційний господарський суд дійшов про те, що в задоволенні заяви представників ОСОБА_3 про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу у справі №906/1521/20 слід відмовити.
В той же час, подання заяви про розподіл судових витрат, перед судовими дебатами, як зазначено судом першої інстанції, не спростовують доводів позивачки щодо порушення представниками ОСОБА_3 відповідного порядку їх визначення та заявлення, що призвело до неправильного вирішення заяви.
Вказане в силу п. 2 ч. 1 ст. 275 та п. 3 ч. 1 ст. 277 ГПК України є підставою для скасування додаткового рішення Господарського суду Житомирської області від 06.12.2021 у справі №906/1521/20 та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні заяви представників ОСОБА_3 про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу у справі №906/1521/20.
Щодо посилання скаржника на те, що суд безпідставно стягнув витрати на професійну правничу допомогу, які ОСОБА_3 ще не поніс (не оплатив надані послуги), суд зазанчає, що сама лише неоплата таких витрат не може бути підставою для відмови у їх розподілі. Розглядаючи відповідну заяву, суд має встановити факт надання послуг, їх характерні ознаки, обсяг, передбачений у договорі про надання правничої допомоги, тобто має бути підтверджено сам факт надання послуг, а не їх оплату.
Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 922/902/19 від 10.12.2019.
Суд апеляційної інстанції підсумовує, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині відсутності підстав для стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, знайшли своє підтвердження, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2021 у справі №906/1521/20 залишити без змін.
3. Скасувати додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 06.12.2021 у справі № 906/1521/20.
Ухвалити нове рішення.
В задоволенні заяви представників ОСОБА_3 про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу у справі №906/1521/20 відмовити.
4. Справу № 906/1521/20 надіслати Господарському суду Житомирської області.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "06" травня 2022 р.

Головуючий  суддя                                                                      Петухов М.Г. 

Суддя                                                                                              Маціщук А.В.  

Суддя                                                                                              Олексюк Г.Є.