Номер провадження: 22-ц/813/5101/22 
Справа № 508/340/21
Головуючий у першій інстанції Банташ Д. С.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2022 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 508/340/21
Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/5101/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів - Таварткіладзе О.М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання - Рибачук О.І.,

учасники справи: 
    - позивач - ОСОБА_1 , 
- відповідач - Стрюківська сільська рада Миколаївського району Одеської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області на рішення Миколаївського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Банташ Д.С. о 14 годині 06 хвилин 20 жовтня 2021 року, повний текст рішення складений 29 жовтня 2021 року,
встановив:
2. Описова частина
2.1.Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить: 1) визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 52 від 01.04.2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області у зв`язку із реорганізацією за п. 1 ст. 40 КЗпП України; 2) поновити ОСОБА_1 на посаді начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області або на аналогічній посаді за її згодою; 3) стягнути з Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі, на момент постановлення рішення суду.
ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що вона перебувала на посаді начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області. Згідно розпорядження Стрюківського сільського голови О.О. Афанасьєва за № 11 від 01 лютого 2021 року, у зв`язку із реорганізацією Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області та введенням в дію з 09.12.2020 року нової структури апарату виконавчого комітету, 01 лютого 2021 року її попереджено про наступне звільнення. Згідно розпорядження Стрюківського сільського голови О.О. Афанасьєва за № 52 від 01 квітня 2021 року її було звільнено з посади начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради у зв`язку із реорганізацією. Зазначає, що з самим розпорядженням від 01.04.2021 року ознайомилася лише 21.04.2021 року. Вважає, що звільнення з роботи відбулося з порушенням вимог закону, а саме - не було запропоновано всіх наявних вакантних посад, які вона могла би виконувати. Також зазначає, що розпорядження Стрюківського сільського голови О.О. Афанасьєва за № 11 від 01 лютого 2021 року і № 52 від 01.04.2021 року видані з грубим порушенням їх оформлення і невідповідністю діючому законодавству (Т. 1 а. с. 1 - 3, 28 - 30).

2.2 Позиція сторін в суді першої інстанції

Стрюківська сільська рада Миколаївського району Одеської області у відзиві на позовну заяву заперечує проти позову. Просить у задоволенні позову відмовити.
Відзив на позовну заяву обґрунтовано тим, що позивачка пропустила строк звернення з позовом до суду. Позивачка 01.04.2021 року належним чином була ознайомлена з розпорядженням № 52 від 01.04.2021 р. «Про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради у зв`язку із реорганізацією за п. 1 ст. 40 КЗпП України», про що свідчить складений 01.04.2021 року акт про попередження про отримання трудової книжки, згідно якого позивачка була повідомлена, що необхідно отримати розпорядження про звільнення та трудову книжку. Між тим, остання відмовилась від отримання розпорядження та трудової книжки. Не зважаючи на це, позивачка тільки 21.04.2021 року прийшла для отримання трудової книжки і копії розпорядження № 52 від 01.04.2021 р.. Звільнення позивачки відбулося з дотриманням передбачених КЗпП України вимог. Вказує на те, що 24.03.2021 року позивачка подала до голови конкурсної комісії Стрюківської сільської ради заяву про допуск до участі у конкурсі на заміщення вакантної посади - спеціаліст з реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб та ведення військового обліку. 31.03.2021 року на засіданні конкурсної комісії Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області було розглянуто заяву позивачки на заміщення вакантної посади і останню було допущено до конкурсу на заміщення вакантної посади. Проведення конкурсу було призначено на 06.04.2021 року, але на засідання конкурсної комісії Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області позивачка не з`явилася. Тому, питання щодо заміщення її на вакантну посаду не приймалося. Твердження позивачки щодо невірного оформлення розпоряджень № 11 від 01 лютого 2021 року і № 52 від 01.04.2021 року є безпідставними та необґрунтованими (Т. 1, а. с. 47 - 54).
У відповіді на відзив ОСОБА_1 заперечує проти відзиву на позов. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідь на відзив обґрунтовано тим, що акт складений 01.04.2021 року щодо попередження про отримання трудової книжки оформлений неналежним чином та немає ніякої сили, так як не був зареєстрований та немає свого вхідного номеру реєстрації та відповідної дати реєстрації Стрюківської сільської ради, що унеможливлює встановлення його достовірності та належності вказаній у ньому обставині, а також не відповідає дійсності так, як про таку дію її ніхто не повідомляв та не попереджав про необхідність отримати трудову книжку або розпорядження про її звільнення. Строк звернення з позовом до суду не було пропущено, так як позивачка отримала розпорядження та трудову книжку 21.04.2021 року, про що свідчить її підпис на розпорядженні і дата остаточного розрахунку з нею. Тому, обчислення строку починається саме з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення (Т. 1 а. с. 83 - 86).
У запереченнях Стрюківська сільська рада Миколаївського району Одеської області заперечує проти відповіді на відзив. Просить у задоволенні позову відмовити.
Заперечення обґрунтовано тим, що позивачка ОСОБА_1 відмовилась від отримання розпорядження та трудової книжки. Після 01.04.2021 року вона на роботу не вийшла, а з`явилась тільки 21.04.2021 року для отримання трудової книжці, копії розпорядження №52 від 01.04.2021 р. «Про звільнення з посади» та для здійснення розрахунку по заробітної платі.
Акт від 01.04.2021 року, якій був складений Стрюківською сільською радою Миколаївського району Одеської області, є локальним актом (внутрішнім документом). Таким чином, до акту не розповсюджуються вимоги п. 3 п. 2 голови III Наказу МЮУ від 18.06.2015 № 1000/5 «Про затвердження Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях». Вищезазначений розділ розповсюджується на документацію, яка відправляється, отримується установою. В даному випадку акт від 01.04.2021 року був створений, але він є внутрішнім документом, якій не відправляється установою до колишнього працівника. Цим актом Стрюківська сільська рада Миколаївського району Одеської області засвідчила лише факт того, що позивачка ОСОБА_1 була повідомлена про те, що необхідно отримати розпорядження про звільнення та трудову книжку.
Таким чином, позивачка належним чином була ознайомлена 01.04.2021 р. з розпорядженням №52 від 01.04.2021 р. «Про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради у зв`язку із реорганізацією за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України».
На думку відповідача місячній строк на звернення до суду, у відповідності до ст. 233 КЗпП України, починається з 01.04.2021 р..
Інші доводи заперечень є відображенням доводів відзиву на позовну заяву (Т. 1 а. с. 102 - 105).
У додаткових поясненнях  ОСОБА_1 заперечує проти заперечень відповідача. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Доводи додаткових пояснень позивачки є відображенням доводів позовної заяви та відповіді на відзив (Т. 1 а. с. 107 - 110).

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 20 жовтня 2021 року задоволено частково вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 .. 
Скасовано розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 52 від 01.04.2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області у зв`язку із реорганізацією за п. 1 ст. 40 КЗпП України. 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області.
Стягнуто з Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 квітня 2021 р. по 20 жовтня 2021 р., у розмірі - 43 267,34 грн.. 
Стягнуто з Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі - 908 грн. 00 коп..
Стягнуто з Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області (код ЄДРПОУ 04380169) у дохід держави - 1 816 грн. 00 коп. судового збору. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що про майбутнє звільнення позивачку було попереджено під особистий підпис - 01 лютого 2021 року, а звільнено - 01 квітня 2021 року. Таким чином, термін попередження про звільнення, який передбачений КЗпП України, роботодавцем дотриманий.
Поряд з цим, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Із матеріалів справи вбачається, що станом на 10 березня 2021 року по Стрюківській сільській раді Миколаївського району Одеської області були наявні вакантні посади (усього 8 вакантних посад), що підтверджується оголошенням про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад посадових осіб місцевого самоврядування Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області, а саме - головний спеціаліст (фінансовий відділ); начальник відділу, головний спеціаліст (відділ освіти, культури, молоді та спорту); начальник служби (служба у справах дітей); спеціаліст з організаційної роботи 1 категорії, головний спеціаліст з питань соціального захисту населення, спеціаліст з реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб та ведення військового обліку, спеціаліст зі звернення громадян та кадрової роботи (спеціалісти апарату виконавчого комітету) (Т. 1 а. с. 64 - 65, 66).
Разом з тим, відповідачем до суду не надано доказів, що ОСОБА_1 були запропоновані вказані вакантні посади, розписка про ознайомлення позивача з цими посадами відсутня. Об`єктивних доказів неможливості (за освітою, фахом або досвідом роботи) запропонувати вказані посади позивачці або відмови останньої від запропонованих посад відповідач до суду не надав, не встановлено таких обставин і в судовому засіданні.
24 березня 2021 року позивачка звернулася до Голови конкурсної комісії Стрюківської сільської ради Ламбрової Н.Б. із заявою про допуск її до участі в конкурсі на заміщення вакантної посади спеціаліста з реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб та ведення військового обліку. Згідно протоколу засідання конкурсної комісії Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 3 від 31 березня 2021 року позивачку було допущено до участі у конкурсі, як претендента на заміщення вакантної посади. Проведення конкурсу на заміщення вакантних посад було призначено на 06.04.2021 року (Т. 1 а. с. 61, 62 - 63).
Незважаючи на те, що позивачку було допущено до участі у конкурсі на заміщення вакантної посади, який повинен був відбутися 06 квітня 2021 року, розпорядженням голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за № 52 від 01.04.2021 року позивачку звільнено з посади начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради у зв`язку із реорганізацією, до проведення самого конкурсу, позбавивши позивача права скористатися наданими йому гарантіями визначеними КЗпП України (Т. 1 а. с. 38, 59).
Отже, відповідач, як роботодавець, не виконав свої зобов`язання, передбачені ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, у тому числі не запропонував всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам (професії чи спеціальності позивача, іншу роботу), які існували, незалежно від того, в якому структурному підрозділі позивач, який вивільнювався, працював.
Відтак, позовні вимоги позивачки про визнання незаконним і скасування розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 52 від 01.04.2021 року про звільнення з посади начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області у зв`язку із реорганізацією за п. 1 ст. 40 КЗпП України і поновлення на посаді начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області підлягають задоволенню.
За змістом ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Таким чином, ч. 1 ст. 235 КЗпП України визначено, що працівник підлягає поновленню саме на попередній роботі.
У даній справі місцевим судом встановлено, що розпорядженням голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за № 52 від 01.04.2021 року позивача звільнено з посади начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради.
Отже, саме на посаді начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради, з якої була незаконно звільнена, підлягає поновленню ОСОБА_1 ..
Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції дійшов до наступних висновків.
Згідно довідки про заробітну плату від 12.05.2021 року за № 580 за останні 2 місяці роботи, що передували звільненню позивача, становить - 6 592,95 грн. за березень і - 6 671,53 грн. за лютий (без включення сум відрахування на податки) (Т. 1 а. с. 9).
Таким чином середньоденна заробітна плата за два відпрацьовані місяці перед звільненням становить - 315 грн. 82 коп. (середньоденна заробітна плата) = (6 592,95 грн. + 6 671,53 грн.): 42 роб. дні).
З моменту звільнення - 01 квітня 2021 року і по день винесення рішення судом, тривалість вимушеного прогулу складає - 137 робочі дні.
Отже, розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, становить - 43 267,34 грн. = 315,82 (середньоденна заробітна плата) х 137 (кількість робочих днів на час ухвалення рішення).
Щодо пропуску строку звернення до суду суд першої інстанції дійшов до наступних висновків.
Початок перебігу місячного строку звернення до суду розпочався - 21 квітня 2021 року, тобто з дня коли позивачка ознайомилася і отримала розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 52 від 01.04.2021 року, а також трудову книжку, про що свідчить дата і її особистий підпис в розпорядженні (Т. 1 а. с. 38, 59).
При цьому, сторонами не заперечувалося, що саме 21 квітня 2021 року позивачка отримала в Стрюківській сільській раді трудову книжку і копію оскаржуваного розпорядження.
Підтвердженням цього також свідчить виписка по картковому рахунку позивачки, з якої вбачається, що розрахунок з позивачкою у зв`язку із звільненням було здійснено лише 20 квітня 2021 року, а не 01 квітня 2021 року (день звільнення) (Т. 1 а. с. 87).
Акт щодо попередження позивачку про отримання трудової книжки від 01.04.2021 року, складений секретарем Стрюківської сільської ради в присутності головного бухгалтера та спеціаліста зі звернень громадян та кадрової роботи (Т. 1 а. с. 60), суд першої інстанції не прийняв до уваги оскільки, з нього вбачається, що позивачку було попереджено про необхідність отримання нею трудової книжки 01.04.2021 року в кінці робочого дня, так як день звільнення вважається останнім днем роботи. При цьому, з зазначеного акту не вбачається, що позивачці вручалася трудова книжка або доводився зміст оскаржуваного розпорядження, а остання відмовилася від їх отримання/ознайомлення. Зі змісту Акту від 01.04.2021 року витікає тільки те, що позивачці пропонувалося в кінці робочого дня отримати трудову книжку.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що позивачка звернулася до суду в межах встановлених ст. 233 КЗпП України строків, оскільки розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 52 від 01.04.2021 року про її звільнення отримала - 21 квітня 2021 року, а з позовом до суду звернулася - 20 травня 2021 року (Т. 1 а. с. 136 - 141).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Стрюківська сільська рада Миколаївського району Одеської області в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 20 жовтня 2021 року. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вищевказаних позовних вимог. Допустити поворот виконання рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 20 жовтня 2021 року.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на те, що: 1) 24.03.2021 року позивачка подала до голови конкурсної комісії Стрюківської сільської ради заяву про допуск до участі у конкурсі на заміщення вакантної посади - спеціаліст з реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб та ведення військового обліку. 31.03.2021 року на засіданні конкурсної комісії Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області було розглянуто заяву позивачки на заміщення вакантної посади і останню було допущено до конкурсу на заміщення вакантної посади. Проведення конкурсу було призначено на 06.04.2021 року, але на засідання конкурсної комісії Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області позивачка не з`явилася, тому питання про заміщення нею вакантної посади не приймалося. Отже, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов до невірного висновку про те, що відповідачем не було виконано зобов`язання, що передбачені КЗпП України щодо працевлаштування ОСОБА_1 ; 2) позивачка належним чином була ознайомлена 01.04.2021 р. із розпорядженням №52 від 01.04.2021 р. «Про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради у зв`язку із реорганізацією за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України». Як на думку відповідача місячній строк на звернення до суду, відповідно до ст. 233 КЗпП України, починається з 01.04.2021 р.; 3) суд не має права адміністративних повноважень. Тому, у суду відсутні повноваження щодо вирішення питання про скасування розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 52 від 01.04.2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області; 4) у зв`язку негайним виконанням відповідачем оскаржуваного рішення необхідно допустити поворот виконання рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 20 жовтня 2021 року (Т. 1 а. с. 153 - 166).

2.6 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від  30.11.2021 року вищевказану апеляційну скаргу було залишено без руху. Повідомлено апелянта про необхідність виправити недоліки апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали суду (Т. 1 а. с. 199 - 199 зворотна сторона).
На виконання вимог ухвали Одеського апеляційного суду від  30.11.2021 року апелянтом було усунуто недоліки апеляційної скарги (Т. 1 а. с. 205 - 211).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від  20.12.2021 року відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою (Т. 1 а. с. 226 - 226 зворотна сторона).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від  20.12.2021 року призначено розгляд справи у приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 1 а. с. 227 - 227 зворотна сторона).
19.05.2022 року від представника - адвоката Чапуріної С.І., діючої від імені Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області, надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з воєнним станом.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Позивач причини неявки не повідомив, заяв та клопотань не надав. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Щодо клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, у зв`язку із запровадженням на території України воєнного стану та перебуванням представника відповідача у відпустці, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Статтею 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що під час воєнного стану скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.
Указом Президента України №64/2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, тобто до 27 березня 2022 року.
Указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» внесені зміни до ст. 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ. Відповідно до цих змін продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.
На підставі статті 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», на виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02 березня 2022 року та 16 березня 2022 року, у зв`язку з введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, керуючись статтею 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24 лютого 2022 року та рекомендації Ради суддів України від 02 березня 2022 року щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, вказане розпорядження опубліковано на сайті «Судова влада України».
До клопотання про відкладення розгляду справи не додано доказів поважності причин неявки представника відповідача у судове засідання, які безпосередньо пов`язані із введенням воєнного стану. Відповідач є юридичною особою, доказів неможливості представлення його інтересів іншим представником не надано. 
Отже, апелянтом не надано доказів щодо поважних причин, пов`язаних із введенням воєнного стану, за яких неможливо з`явитися у судове засідання, у зв`язку із введенням воєнного стану, заявити клопотання про проведення його в режимі відеоконференції тощо.
Суд наголошує на тому, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком осіб, які беруть участь у справі.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, період знаходження справи на розгляді у суді, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення сторонами своєї правової позиції у заявах по суті справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність завчасно поданих клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, колегія суддів вважає необхідним відхилити клопотання про відкладення розгляду справи, справу розглянути за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина
3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області підлягає частковому задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

Позивач ОСОБА_1 перебувала на посаді начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради (Т. 1 а. с. 35, 38, 59).
Згідно рішення Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 10 від 09.12.2020 року «Про початок реорганізації Петрівської сільської ради та Шабельницької сільської ради шляхом приєднання до Стрюківської сільської ради» розпочато процедуру реорганізації Петрівської сільської ради Миколаївського району Одеської області і Шабельницької сільської ради Миколаївського району Одеської області шляхом приєднання до Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області (Т. 1 а. с. 55 - 56).
Згідно розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за № 11 від 01.02.2020 року «Про попередження працівників Стрюківської сільської ради про наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією за п. 1 статті 40 Кодексу законів про працю України», визначено попередити працівників апарату Стрюківської сільської ради про наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією Стрюківської сільської ради та введенням в дію з 09.12.2020 року нової структури апарату виконавчого комітету Стрюківської сільської ради, у тому числі і ОСОБА_1 (Т. 1 а. с. 39, 57).
Із зазначеним розпорядженням позивачку було ознайомлено 01 лютого 2021 року, про що свідчить лист особистого ознайомлення з розпорядженням (Т. 1, а. с. 40, 58).
24 березня 2021 року позивачка звернулася до Голови конкурсної комісії Стрюківської сільської ради Ламбрової Н.Б. з заявою про допуск її до участі в конкурсі на заміщення вакантної посади спеціаліста з реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб та ведення військового обліку (Т. 1 а. с. 61).
Згідно протоколу засідання конкурсної комісії Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 3 від 31 березня 2021 року, позивачку було допущено до участі у конкурсі, як претендента на заміщення вакантних посад. Проведення конкурсу на заміщення вакантних посад було призначено на 06.04.2021 року (Т. 1 а. с. 62 - 63).
Згідно розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за № 52 від 01.04.2021 року позивачку ОСОБА_1 звільнено з посади начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради у зв`язку із реорганізацією (Т. 1 а. с. 38, 59).
Як вбачається з протоколу засідання конкурсної комісії Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 4 від 06 квітня 2021 року позивачка не з`явилася для участі у конкурсі на заміщення вакантних посад (Т. 1 а. с. 68 - 70).
Між сторонами виникли правовідносини з розірвання трудового договору за ініціативою власника або уповноваженого ним органу.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції 

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..
Між тим, судом першої інстанції невірно визначено період вимушеного прогулу, а саме - до цього періоду судом помилково включено 01 квітня 2021 року.

3.3. Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі, застосовані норми права

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Аналіз даної норми дає підстави дійти висновку про те, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.
Звільнення з підстав, зазначених в цьому пункті цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).
Згідно з ч. 3 ст. 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).
За змістом ч. 1, 2 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Частиною 3 статті 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
За роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України у п. 19 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).
В усіх випадках звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.
Порядок вивільнення працівників, закріплений КЗпП України, включає наступні вимоги, які повинні бути дотримано роботодавцем: строк попередження про наступне вивільнення (не пізніше ніж за два місяці до вивільнення) (ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України); врахування переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством (ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України); пропонування працівникові іншої роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України); отримання згоди профспілкового комітету, членом якого є працівник (ст. 43 КЗпП України); у разі, якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).
Судом встановлено, сторонами не заперечується, що про майбутнє звільнення позивачку було попереджено під особистий підпис - 01 лютого 2021 року, а звільнено - 01 квітня 2021 року. Таким чином, термін попередження про звільнення, який передбачений КЗпП України, роботодавцем дотриманий.
Поряд із цим, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Із матеріалів справи вбачається, що станом на 10 березня 2021 року по Стрюківській сільській раді Миколаївського району Одеської області були наявні вакантні посади (усього 8 вакантних посад), що підтверджується оголошенням про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад посадових осіб місцевого самоврядування Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області, а саме - головний спеціаліст (фінансовий відділ); начальник відділу, головний спеціаліст (відділ освіти, культури, молоді та спорту); начальник служби (служба у справах дітей); спеціаліст з організаційної роботи 1 категорії, головний спеціаліст з питань соціального захисту населення, спеціаліст з реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб та ведення військового обліку, спеціаліст зі звернення громадян та кадрової роботи (спеціалісти апарату виконавчого комітету) (Т. 1 а. с. 64 - 65, 66).
Разом з тим, відповідачем до суду не надано доказів, що ОСОБА_1 були запропоновані вказані вакантні посади, розписка про ознайомлення позивача з цими посадами відсутня. Об`єктивних доказів неможливості (за освітою, фахом або досвідом роботи) запропонувати вказані посади позивачу або відмови останньої від запропонованих посад відповідач до суду не надав, не встановлено таких обставин і в судовому засіданні.
Крім того, судом встановлено, що 24 березня 2021 року позивачка звернулася до Голови конкурсної комісії Стрюківської сільської ради Ламбрової Н.Б. із заявою про допуск її до участі в конкурсі на заміщення вакантної посади спеціаліста з реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб та ведення військового обліку. Згідно протоколу засідання конкурсної комісії Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 3 від 31 березня 2021 року, позивачку було допущено до участі у конкурсі, як претендента на заміщення вакантної посади. Проведення конкурсу на заміщення вакантних посад було призначено на 06.04.2021 року (Т. 1 а. с. 61, 62 - 63).
Незважаючи на те, що позивачку було допущено до участі у конкурсі на заміщення вакантної посади, який повинен був відбутися 06 квітня 2021 року, розпорядженням голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за № 52 від 01.04.2021 року позивачку звільнено з посади начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради у зв`язку із реорганізацією, до проведення самого конкурсу, позбавивши позивачку скористатися нею визначеними КЗпП України гарантіями (Т. 1 а. с. 38, 59).
З огляду на вищевикладене місцевий суд дійшов до вірних висновків про те, що відповідач, як роботодавець, не виконав свої зобов`язання, передбачені ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, щодо працевлаштування працівника, у тому числі не запропонував всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам (професії чи спеціальності позивача, іншу роботу), які існували, незалежно від того, в якому структурному підрозділі позивач, який вивільнювався, працював.
Доводи апеляційної скарги про те, що на засідання конкурсної комісії Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області позивачка не з`явилася, тому питання, щодо заміщення її на вакантну посаду не приймалося є неспроможними, з огляду на наступне.
Судом встановлено, сторонами не заперечується, що 24.03.2021 року позивачка подала до голови конкурсної комісії Стрюківської сільської ради заяву про допуск до участі у конкурсі на заміщення вакантної посади: спеціаліст з реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб та ведення військового обліку. 
31.03.2021 року на засіданні конкурсної комісії Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області було розглянуто заяву позивачки на заміщення вакантної посади і останню було допущено до конкурсу на заміщення вакантної посади. 
Проведення конкурсу було призначено на 06.04.2021 року.
Між тим, 01.04.2021 року, а отже напередодні проведення конкурсу на заміщення вакантної посади, розпорядженням голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за № 52 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради у зв`язку із реорганізацією.
Згідно до ст. ст. 233, 234 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.
Пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Тобто він втілює «право на суд», яке, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розпочати провадження в суді за цивільним позовом та отримати його вирішення (наприклад, п. 25 рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», п. 50 рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», п. 52 рішення у справі «Меньшакова проти України»).
Виходячи з аналізу прецедентної практики Європейського суду з прав людини щодо застосування пункту 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в аспекті «права на суд», тлумачення статті 233 КЗпП України, суд робить висновок, що початок перебігу строку звернення особи для захисту порушених законних прав та інтересів у сфері трудових правовідносин слід обчислювати від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про обставини порушення її прав.
Так, у статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 751/1198/18 (провадження№ 61-5845св19) вказав, що у статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше. Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Вирішуючи питання про застосування строків, встановлених статтею 233 КЗпП України, місцевий суд дійшов до вірних висновків про те, що у даному випадку початок перебігу місячного строку звернення до суду розпочався - 21 квітня 2021 року, тобто з дня коли позивачка ознайомилася і отримала розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 52 від 01.04.2021 року та трудову книжку, про що свідчить дата і її особистий підпис в розпорядженні (Т. 1 а. с. 38, 59).
При цьому, сторонами не заперечується, що саме 21 квітня 2021 року позивачка отримала в Стрюківській сільській раді трудову книжку і копію оскаржуваного розпорядження.
Підтвердженням цього також свідчить виписка по картковому рахунку позивачки, з якої вбачається, що розрахунок з позивачкою у зв`язку із звільненням було здійснено - 20 квітня 2021 року, а не - 01 квітня 2021 року (день звільнення) (Т. 1 а. с. 87).
Апеляційним судом як і судом першої інстанції не приймається до уваги Акт щодо попередження позивачки про отримання трудової книжки від 01.04.2021 року, складений секретарем Стрюківської сільської ради в присутності головного бухгалтера та спеціаліста зі звернень громадян та кадрової роботи (Т. 1 а. с. 60), оскільки з нього вбачається, що позивачку було попереджено про необхідність отримання нею трудової книжки 01.04.2021 року в кінці робочого дня, так як день звільнення вважається останнім днем роботи. При цьому, із зазначеного Акту не вбачається, що позивачці вручалася трудова книжка або доводився зміст оскаржуваного розпорядження, а остання відмовилася від їх отримання/ознайомлення. Зі змісту Акту від 01.04.2021 року можливо дійти до висновку виключно про те, що позивачці пропонувалося в кінці робочого дня отримати трудову книжку.
Виходячи з вищевикладеного, безпідставними є доводи апеляційної скарги про необхідність відліку місячного строку звернення до суду з вищевказаним позовом з 01.04.2021 року.
Позивачка звернулася до суду в межах строків встановлених ст. 233 КЗпП України, оскільки розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 52 від 01.04.2021 року про її звільнення отримала - 21 квітня 2021 року, а з позовом до суду звернулася - 20 травня 2021 року.
Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд не має права адміністративних повноважень, тому у суду відсутні повноваження щодо вирішення питання про скасування розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 52 від 01.04.2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області.
З аналізу вищевказаних приписів КЗпП України вбачається, що такі доводи апеляційної скарги зводяться до невірного розуміння апелянтом вимог чинного законодавства та їх власного тлумачення, що не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, а тому вони не заслуговують на увагу апеляційного суду.
Відтак, суд першої інстанції дійшов до вірних висновків про те, що позовні вимоги позивачки про визнання незаконним і скасування розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 52 від 01.04.2021 року про звільнення з посади начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області у зв`язку із реорганізацією за п. 1 ст. 40 КЗпП України і поновлення на посаді начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області підлягають задоволенню.
Виходячи з вищевикладеного, похідна вимога апеляційної скарги щодо необхідності допустити поворот виконання рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 20 жовтня 2021 року є також безпідставною.
Між тим, судом першої інстанції невірно визначено період вимушеного прогулу, а саме - до цього періоду судом помилково включено 01 квітня 2021 року.
В даному випадку судом не враховано норму пункту 2.27. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (затверджено спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58), відповідно до якої днем звільнення вважається останній день роботи.
Судом встановлено, сторонами не заперечується, що датою звільнення позивачки з посади начальника ВОС, касира-рахівника Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області є - 01 квітня 2021 року. Отже, ця дата є останнім днем роботи позивача. Тому, даний день не може бути включено до періоду вимушеного прогулу.
Так, частиною 2 статті 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Пунктом 5 цього Порядку передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п. 8 Порядку).
Згідно довідки про заробітну плату від 12.05.2021 року за № 580 за останні 2 місяці роботи, що передували звільненню позивача, становить - 6 592,95 грн. за березень і - 6 671,53 грн. за лютий (без включення сум відрахування на податки) (Т. 1 а. с. 9).
Таким чином, середньоденна заробітна плата за два відпрацьовані місяці перед звільненням становить - 315 грн. 82 коп. (середньоденна заробітна плата) = (6592,95 грн. + 6671,53 грн.): 42 робочі дні).
З 02 квітня 2021 року (наступного дня за днем звільнення) і по день ухвалення оскаржуваного рішення місцевим судом, вимушений прогул складає - 136 робочих днів.
Отже, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, становить - 42 951,52 грн. = 315,82 грн. (середньоденна заробітна плата) х 136 (кількість робочих днів за час вимушеного прогулу на час ухвалення оскаржуваного рішення). 
Оскільки справляння і сплата (утримання) податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, вказаний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначений апеляційним судом без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

3.4 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області є доведеними частково, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Оскільки висновки суду першої інстанції у частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи у вказаній частині, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні за вищевказаного обґрунтування.

3.5. Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області- задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 20 жовтня 2021 року в частині стягнення з Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу - змінити.

Стягнути з Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області (код ЄДРПОУ 04380169) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 02 квітня 2021 р. по 20 жовтня 2021 р., у розмірі - 42 951 (сорок дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят одна грн.) 52 коп., який визначений без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

В решті рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 20 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 14 червня 2022 року.        
                                       
Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. М. Таварткіладзе 

С. О. Погорєлова