Постанова
Іменем України
10 травня 2022 року
м. Київ
справа № 760/28203/20
провадження № 61-14194св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Міністерство оборони України, Київське квартирно-експлуатаційне управління,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Немировської О. В., Махлай Л. Д., Ящук Т. І., 
від 29 липня 2021 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України (далі - МОУ), Київського квартирно-експлуатаційного управління (далі - Київське КЕУ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Позовна заява ОСОБА_1 обґрунтована тим, що він з 1994 по 2013 рік проходив військову службу у Збройних Силах України. У 2013 році його було звільнено за станом здоров`я та згодом визнано особою з інвалідністю 
ІІ групи.
Із 1994 року перебуває на обліку громадян, що потребують покращення житлових умов у Київському гарнізоні, а з 2002 року переведений у чергу для першочергового забезпечення житлом.
Із 2006 року на підставі спеціального ордеру проживає в службовому житловому приміщенні в гуртожитку за адресою: 
АДРЕСА_1 .
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22 березня 
2001 року № 269 будівлі по АДРЕСА_2 були передані до Військового інституту телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету «Київський політехнічний інститут».
Актом прийняття в експлуатацію державної приймальної комісії закінченого будівництва (реконструкції) від 23 грудня 1970 року гуртожиток по 
АДРЕСА_3 прийнятий в експлуатацію.
Актом прийняття в експлуатацію державної приймальної комісії закінченого будівництва від 31 грудня 1987 року гуртожиток по АДРЕСА_4 прийнятий в експлуатацію.
На підставі директиви МОУ та рішення Начальника Генерального штабу 
від 04 лютого 2002 року протягом 2002-2007 років було проведено капітальний ремонт (реконструкцію) вказаних будівель під гуртожитки квартирного типу для забезпечення житлом військовослужбовців Київського гарнізону, у першу чергу Генерального штабу та центрального апарату МОУ.
Реконструкція будівель здійснювалась Головним квартирно-експлуатаційним управлінням Збройних Сил України, внаслідок чого актами робочої комісії зазначені будівлі введено в експлуатацію як казарми поліпшеного планування без залучення органів місцевого самоврядування.
Зазначеними директивами передбачалася подальша зміна статусу будинку з гуртожитку на житловий багатоповерховий будинок.
Позивач вважав, що всупереч Закону України «Про містобудівну діяльність», Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 13 квітня 
2011 року № 461, декларації про готовність об`єктів (корп. 26 та 33) до експлуатації не складалися, акти Державної комісії по введенню в експлуатацію цих будинків відсутні.
Вказав, що з часу заселення будинків минуло понад 13 років, а будівлі досі не введені в експлуатацію після реконструкції та перебувають у відомчій належності як гуртожитки для курсантів на балансовому обліку Київського КЕУ, в яких проживає 165 сімей ветеранів військової служби.
Листом від 27 травня 2010 року № 002-751 Київська міська державна адміністрація на звернення МОУ повідомила, що корпуси 26 та 36 по 
АДРЕСА_2 відповідно до наданих актів прийнято в експлуатацію як житлові будинки і додаткового підтвердження в інший спосіб статусу житлових не потребують.
Однак МОУ ухиляється від передачі зазначених будинків у комунальну власність, що унеможливлює реалізацію мешканцями права на приватизацію житлових приміщень.
Станом на 28 березня 2013 року МОУ було виготовлено технічний паспорт на квартирний житловий будинок за адресою: 
АДРЕСА_3 , з приміткою, що об`єкт самочинно перепланований і в бюро технічної інвентаризації не подані документи про присвоєння поштової адреси (інвентаризаційна справ № 39549).
Позивач звертався до МОУ з пропозицією надати можливість завершити реконструкцію та за власні кошти ввести в експлуатацію квартиру, яку він займає, проте отримав відмову.
Посилаючись на викладене,  ОСОБА_1 просив суд:
1) визнати протиправною бездіяльність МОУ, Київського КЕУ, яка полягає у невведені до цього часу у встановленому законодавством України порядку в експлуатацію жилих будівель за адресами: 
АДРЕСА_3 та АДРЕСА_5 після їх реконструкції, та перешкоджанні надання зазначеним жилим будівлям статусу житлових будинків;
2) зобов`язати МОУ, Київське КЕУ:
2.1. на підставі технічних паспортів на квартирні (багатоповерхові) житлові будинки по АДРЕСА_3 від 28 березня 2013 року та 
корп. 33 від 03 березня 2011 року подати до органу державного архітектурно-будівельного контролю декларації про готовність об`єктів до експлуатації для здійснення реєстрації відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2015 року № 750);
2.2. дозволити ОСОБА_1 ввести відповідно до пункту 8 розділу 3 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом МОУ від 31 липня 2018 року № 380, в експлуатацію (за власні кошти) квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться у квартирному (багатоповерховому) житловому будинку (відповідно до технічного паспорта на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок (інвентаризаційна справа № 39549), виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 28 березня 2013 року, для постійного проживання членів сім`ї ОСОБА_1 , з подальшим зняттям ОСОБА_1 та членів сім`ї з квартирної черги у гарнізоні м. Києва;
2.3. здійснити передачу житлових будинків по 
АДРЕСА_3 та АДРЕСА_5 у комунальну власність.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва, у складі судді
Зуєвич Л. Л., від 24 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано МОУ подати до органу державного архітектурно-будівельного контролю декларацію про готовність до експлуатації будинку по АДРЕСА_3 . У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що директивою МОУ та рішенням начальника Генерального штабу 
від 04 лютого 2002 року передбачалася зміна статусу спірного будинку (корп. 26) з гуртожитку на житловий багатоповерховий будинок, а тому позивач мав небезпідставні сподівання на те, що статус будинку зміниться і він зможе приватизувати квартиру. Ці очікування є легітимними, мають конституційну основу і реальне підґрунтя, то ж підлягають судовому захисту.
Ситуація, яка перешкоджає реалізації прав військовослужбовця на приватизацію житла, виникла внаслідок діяльності (рішень, дій та бездіяльності) МОУ та підпорядкованих йому органів і триває досить довго, щонайменше з 2009 року. Відповідачі не навели обставин, які б свідчили про об`єктивну неможливість введення реконструйованого будинку в експлуатацію.
Відповідно до приписів статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» введення будинків в експлуатацію є не правом, а обов`язком замовника будівництва, а тому доводи відповідачів про дискреційний характер їх повноважень як забудовників є безпідставними. Виконання чи невиконання цих повноважень підлягає судовому контролю.
Суд вказав, що така бездіяльність відповідачів є протиправною і порушує права позивача. Ці права можуть бути захищені у спосіб зобов`язання подати до органу державного архітектурно-будівельного контролю декларацію про готовність до експлуатації будинку по 
АДРЕСА_3 . При цьому лише МОУ є належним відповідачем, оскільки має необхідні повноваження та можливості вчинити дії на захист прав позивача.
Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, районний суд звернув увагу на те, що вимоги про зобов`язання відповідачів дозволити 
ОСОБА_1 ввести в експлуатацію (за власні кошти) квартиру АДРЕСА_1 , є безпідставними, адже законом не передбачена можливість введення в експлуатацію окремих квартир в багатоквартирному будинку.
Також районний суд зазначив, що вимоги про зобов`язання відповідачів здійснити передачу житлових будинків по АДРЕСА_3 
та АДРЕСА_5 у комунальну власність, є передчасними, оскільки ці будинки ще не є «житловими» та не можуть бути об`єктом передачі.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 09 серпня 2021 року про виправлення описки, апеляційну скаргу Київського КЕУ задоволено.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до МОУ про зобов`язання подати до органу державного архітектурно-будівельного контролю декларацію про готовність до експлуатації будинку по АДРЕСА_3 відмовлено.
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 27 вересня 
2021 року, з врахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки 
від 08 жовтня 2021 року, компенсовано Київському КЕУ за рахунок держави шляхом списання з рахунку Державного казначейства України, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, судовий збір у розмірі 
1 261,20 грн.
Колегія суддів, встановивши, що спірний будинок було введено в експлуатацію як гуртожиток, вказала на те, що висновок суду першої інстанції, що спірний будинок не є «житловим» та про порушення права позивача на приватизацію жилого приміщення зроблений із неправильним застосуванням норм матеріального права та без повного встановлення обставин, які мають значення для справи.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційним судом не переглядалось.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
21 серпня 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу у справі № 760/28203/20 на постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали з районного суду.
У листопаді 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду 
від 29 квітня 2020 року у справі № 742/1756/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 804/401/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права при триваючому не введенні в експлуатацію будинку після виконання в ньому будівельних робіт (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, ОСОБА_1 вказує на порушення апеляційним судом норм процесуального права, вважаючи, що суд не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Стверджує, що апеляційний суд проігнорував факт сумнівного походження технічного паспорту від 30 травня 2019 року, який в порівняні з технічним паспортом, який було виготовлено 28 березня 2013 року, має розбіжності.
Звертає увагу, що капітальний ремонт будівлі є одним із видів будівництва, за наслідками проведення якого відповідний об`єкт будівництва підлягає обов`язковому введенню в експлуатацію, тоді як будівлі по 
АДРЕСА_7 після капітального ремонту (реконструкції) не введені в експлуатацію і перебувають у відомчій належності як гуртожитки для курсантів казарменого типу, що не відповідає дійсності та не дає мешканцям реалізувати своє конституційне право на житло.
Наголошує на тому, що відповідачами не надано доказів реєстрації будинків по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_5 як гуртожитків, а відомості про вказані об`єкти нерухомості невнесені до Реєстру об`єктів нерухомого майна.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в апеляційному порядку не переглядалося і в касаційному порядку не оскаржується, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України справа в цій частині касаційним судом не переглядається.
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
У жовтні 2021 року МОУ подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість постанови апеляційного суду, просить закрити провадження в частині доводів касаційної скарги щодо неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України та касаційну скаргу залишити без задоволення.
Вказує, що посилання заявника на висновки Верховного Суду, викладені у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 742/1756/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 804/401/17, є безпідставними, оскільки спірні правовідносини в цих справах та розглядуваній справі не є подібними.
Звертає увагу на відсутність в матеріалах справи директиви МОУ 
від 11 червня 2001 року № Д-14, резолюції МОУ від 04 лютого 2002 року 
№ М-368, рішення начальника Генерального штабу Збройних Сил України 
від 04 лютого 2002 року № 713/з, на які посилається позивач, а також те, що технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_3 від 28 березня 2013 року наданий не в повному об`ємі.
Спірна будівля (копр. 26) введена в експлуатацію 23 грудня 1970 року, обліковується як гуртожиток та перебуває у власності держави, уповноваженим органом управління якої є МОУ. Надання вказаному об`єкту нерухомості статусу житлового багатоквартирного будинку можливе лише за рішенням власника шляхом реконструкції до відповідних вимог будівельних стандартів.
Натомість переобладнання гуртожитку в житловий багатоквартирний будинок не здійснювалось, жодних відповідних рішень та дій не вчинялось.
Вважає, що нездійснення реєстрації вказаного об`єкту нерухомості у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів не змінює його статусу гуртожитку, не змінює призначення для тимчасового проживання відповідної категорії осіб та не може слугувати підставою вважати, що цей об`єкт нерухомості не має статусу гуртожиток.
Вказує на необґрунтованість доводів позивача щодо порушення конституційного права на житло, оскільки забезпечення постійним житлом здійснюється в порядку черговості. ОСОБА_1 в загальній черзі перебуває під № 1400, а в першочерговій - № 355, а тому будь-які висновки про порушення його права на житло є передчасними.
У жовтні 2021 року Київське КЕУ подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, доводи якого по суті є аналогічними відзиву МОУ.
ОСОБА_1 у жовтні 2021 року подав відповіді на відзиви відповідачів, в яких зазначає, що під час судового засідання в апеляційному суді він надав директиву МОУ від 11 червня 2001 року № Д-14, резолюцію МОУ 
від 04 лютого 2002 року на рішення начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 04 лютого 2002 року № 713/з, проте вони не були приєднанні до матеріалів справи.
Вказує, що до позову надано першу і останню сторінку технічного паспорту від 28 березня 2013 року, оскільки вказаний документ є значним за обсягом, а предметом позову є узаконення статусу будинку, який достатньо відображено на цих аркушах. При цьому замовником вказаного документу було МОУ, а тому оригінал технічного паспорту знаходиться у відповідачів.
Відповідно до договору № 79/2004 від 10 листопада 2004 року на створення (передачу) науково-технічної документації ДП МОУ «Львівське будівельне управління» як замовник та ДП МОУ «Вінницький проектний інститут» як виконавець уклали договір, предметом якого є розробка науково-технічної продукції по об`єкту - капітальний ремонт будівлі № 59/26. Згідно з кошторисом № 2498 до цього договору проекті роботи виконувалися щодо перепланування будівлі № 59/26 під квартири.
Доводи відповідачів про невиконання робіт з 1970 року щодо реконструкції чи переобладнання спірної будівлі спростовані невідповідністю плану поверхів, доданого до акту прийняття в експлуатацію державної приймальної комісії закінченого будівництва (реконструкції) від 23 грудня 1970 року, фактичному плану цієї будівлі. Зокрема квартира, в якій він проживає, відображена на плані як санвузли або інші технічні приміщення.
У листопаді 2021 року Київське КЕУ подало до Верховного Суду заперечення на відповідь на відзив, в яких просить докази, що долучені до вказаної відповіді ОСОБА_1 на відзив, залишити без розгляду з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Із 10 червня 1994 року ОСОБА_1 перебуває на обліку для забезпечення житлом у Київському гарнізоні, а із 30 квітня 2002 року - як особа, що має право на першочергове забезпечення житлом.
На підставі рішення начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України від 18 грудня 2006 року, ОСОБА_1 отримав право на заняття службового приміщення у гуртожитку за адресою: 
АДРЕСА_1 , де проживає до цього часу.
Із 17 жовтня 2014 року позивач та члени його сім`ї зареєстровані за вказаною адресою.
Будівля по АДРЕСА_3 була введена в експлуатацію у 1970 році як гуртожиток, який належить до відомчого житлового фонду МОУ.
На підставі директиви МОУ та рішення Начальника Генерального штабу 
від 04 лютого 2002 року протягом 2002-2007 років було проведено капітальний ремонт (реконструкцію) вказаної будівлі під гуртожитки квартирного типу для забезпечення житлом військовослужбовців Київського гарнізону, у першу чергу Генерального штабу та центрального апарату МОУ.
Відповідно до копії договору № 79/2004 на створення (передачу) науково-технічної документації від 10 листопада 2004 року ДП МОУ «Львівське будівельне управління» як замовник та ДП МОУ «Вінницький проектний інститут» як виконавець уклали договір, предметом якого є розробка науково-технічної продукції по об`єкту: капітальний ремонт військової будівлі № 59/26.
Будівля корпусу 26 військового містечка 59 обліковувалась на час проведення капітального ремонту як військове майно.
Замовником капітального ремонту будівлі по 
АДРЕСА_3 було Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України.
Директивою МОУ та Генерального штабу Збройних Сил України 
від 05 листопада 2019 року № Д322/1/10дск визначено, що правонаступником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України є Головне управління майна і ресурсів.
Апеляційним судом встановлено, що згідно технічного паспорту 
від 30 травня 2019 року будівля по 
АДРЕСА_3 має статус будинку квартирного типу (гуртожитку).
Позиція Верховного Суду
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої-другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Реалізації права на позов передує порушення, невизнання чи оспорення права.
Колегія суддів звертає увагу, що при зверненні до суду ОСОБА_1 було заявлено п`ять вимог, які об`єднані єдиною спільною метою - передачею будинків по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_5 у комунальну власність, що, на думку позивача, дало б йому можливість приватизувати житло, в якому він проживає.
ОСОБА_1 просив суд:
1) визнати протиправною бездіяльність МОУ, Київського КЕУ, яка полягає у не введені до цього часу у встановленому законодавством України порядку в експлуатацію жилих будівель за адресами: 
АДРЕСА_3 та АДРЕСА_5 після їх реконструкції, та перешкоджанні надання зазначеним жилим будівлям статусу житлових будинків;
2) зобов`язати МОУ, Київське КЕУ:
2.1. на підставі технічних паспортів на квартирні (багатоповерхові) житлові будинки по АДРЕСА_3 від 28 березня 2013 року та 
корп. 33 від 03 березня 2011 року подати до органу державного архітектурно-будівельного контролю декларації про готовність об`єктів до експлуатації для здійснення реєстрації відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2015 року № 750);
2.2. дозволити ОСОБА_1 ввести відповідно до пункту 8 розділу 3 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом МОУ від 31 липня 2018 року № 380, в експлуатацію (за власні кошти) квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться у квартирному (багатоповерховому) житловому будинку (відповідно до технічного паспорта на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок (інвентаризаційна справа № 39549), виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 28 березня 2013 року, для постійного проживання членів сім`ї ОСОБА_1 , з подальшим зняттям ОСОБА_1 та членів сім`ї з квартирної черги у гарнізоні м. Києва;
2.3. здійснити передачу житлових будинків по 
АДРЕСА_3 та АДРЕСА_5 у комунальну власність.
Натомість із вказаних п`яти вимог, судом першої інстанції було частково задоволено лише одну вимогу, а саме вимогу 2.1. суд задовольнив наступним чином: «Зобов`язати МОУ подати до органу державного архітектурно-будівельного контролю декларацію про готовність до експлуатації будинку по АДРЕСА_3 ».
ОСОБА_1 не оскаржував рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в частині позовних вимог, у задоволенні яких йому було відмовлено, а апеляційний суд у цій частині справу не переглядав, про що вказав у своїй постанові від 29 липня 2021 року.
При зверненні до Верховного Суду ОСОБА_1 просив скасувати постанову апеляційного суду, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.
Отже, касаційний суд також не має підстав для перегляду справи в частині позовних вимог, у задоволенні яких ОСОБА_1 було відмовлено судом першої інстанції.
З огляду на вказані межі касаційного розгляду та обґрунтування 
ОСОБА_1 свого звернення до суду порушенням житлових прав, перед Верховним Судом постала необхідність вирішити питання, зокрема про те, чи призводить задоволення вимоги щодо зобов`язання МОУ подати до органу державного архітектурно-будівельного контролю декларацію про готовність до експлуатації будинку по 
АДРЕСА_3 до поновлення прав позивача, які він вважав порушеними, та чи не було рішення суду першої інстанції скасоване апеляційним судом помилково.
У частині третій статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначає правові основи приватизації житла як один зі способів набуття його у власність. Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення їх до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин (преамбула Закону).
Особливості забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону, врегульовано Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 5 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передача житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян здійснюється на підставі рішення органу місцевого самоврядування.
Відповідно до частин першої - другої статті 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» гуртожитки (як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. 
Гуртожитки державної форми власності передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону на безкомпенсаційній основі. 
За змістом пункту 2-1 Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил, затвердженого постановою Кабінету міністрів України 
від 29 серпня 2002 року № 1282 (далі - Порядок № 1282), об`єктами передачі згідно з цим Порядком є: 
1) військові містечка, що вивільняються в процесі реформування Збройних Сил і не плануються до використання за цільовим призначенням;
2) нерухоме майно (будівлі, споруди, об`єкти незавершеного будівництва, приміщення, інше нерухоме майно);
3) інше окреме індивідуально визначене (рухоме) майно;
4) житловий фонд, інші об`єкти соціальної та інженерної інфраструктури, що перебувають в оперативному управлінні військових частин і передаються не у складі майнових комплексів.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 1282 передача військового майна з державної у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах проводиться за наявності згоди відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за наявності згоди відповідно районних або обласних рад.
Згідно пункту 4 Порядку № 1282 передача військового майна органам, уповноваженим управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність проводиться за рішенням:
1) Кабінету Міністрів України - щодо об`єктів, визначених у підпунктах 1 і 2 пункту 2-1 цього Порядку;
2) Міноборони - щодо об`єктів, визначених у підпунктах 3 і 4 
пункту 2-1 цього Порядку.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанцій в частині задоволеної вимоги про зобов`язання МОУ подати до органу державного архітектурно-будівельного контролю декларацію про готовність до експлуатації будинку по АДРЕСА_3 , дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення цієї вимоги.
Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки суд першої інстанції помилково вказав на те, що спірний будинок не має статусу «житлового», а зобов`язання МОУ подати до органу державного архітектурно-будівельного контролю декларацію про готовність до експлуатації будинку, сприятиме вирішенню спору, з приводу якого позивач звернувся до суду.
Суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 вселився у квартиру в спірному будинку на підставі виданого Київським КЕУ спеціального ордеру від 20 грудня 2006 року на право заняття житлового приміщення у гуртожитку.
Таким чином, позивач, реалізувавши вказаний ордер та вселившись у квартиру, мав усвідомлювати, що йому надане житло саме у гуртожитку.
При цьому відповідачі також не заперечували, що будинок по 
АДРЕСА_3 є будинком квартирного типу (гуртожитком), про що, зокрема, надали апеляційному суду технічний паспорт від 30 травня 2019 року та індивідуальну картку обліку будівлі.
ОСОБА_1 зазначав, що має зареєстроване місце проживання в спірному будинку та договори із постачальниками житлово-комунальних послуг.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що спірний будинок не є житловим, помилковий.
Крім того, відсутні і підстави вважати, що багатоквартирний будинок (гуртожиток) по АДРЕСА_3 , в якому проживає ОСОБА_1 , не прийнятий в експлуатацію.
Суперечлива позиція з цього приводу КМДА, яка у листі від 27 травня 
2010 року вказує, що будівлі № 26 та № 33 за адресою: 
АДРЕСА_2 , відповідними актами прийняті в експлуатацію, як жилі будинки, а в листі від 20 серпня 2015 року вже зазначає, що ці ж будівлі не здані в експлуатацію, сама по собі не є підставою для зобов`язання МОУ подати до органу державного архітектурно-будівельного контролю декларацію про готовність до експлуатації спірного будинку.
Натомість, на підтвердження інформації про прийняття будинків в експлуатацію, викладеної в листі КМДА від 27 травня 2010 року, Київське КЕУ надало апеляційному суду акти робочої комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом будівлі, споруди, приміщення.
 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (пункт 14)).
Рішення районного суду щодо зобов`язання МОУ подати декларацію про готовність будинку до експлуатації, суперечить встановленим у справі обставинам, не відповідає вимогам закону та не призведе до поновлення прав позивача на приватизацію житла, які він вважав порушеними, а тому було правильно скасоване апеляційним судом.
В іншій частині справа апеляційним та касаційним судом не переглядалась.
Висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 742/1756/17 та від 11 квітня 2018 року у справі № 804/401/17, на які посилався заявник в касаційній скарзі.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постанови апеляційного суду, оскільки ґрунтуються на помилковому тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають, Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
Підстав для закриття касаційного провадження, про що просили відповідачі у відзивах на касаційну скаргу, колегією суддів не встановлено.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович