06.07.22
22-ц/812/567/22
Справа номер 488/4310/19 Головуючий суду першої інстанції – Чернявська Я. А.
Провадження номер 22-ц/812/567/22 Доповідач суду апеляційної інстанції – Локтіонова О. В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2022 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Локтіонової О. В.,
суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,
із секретарем судового засідання – Лівшенком О. С.,
без участі учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2021 року, ухвалене о 10 год 15 хв під головуванням судді Чернявської Я. А. в приміщенні суду в м.Миколаєві, повний текст якого складено того ж дня, за позовом акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_4 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, 

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі – АТ «Ощадбанк» або Банк) подало вищезазначений позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який обґрунтовувало наступним.
06 грудня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний та іпотечний договори, відповідно до яких остання отримала кредит у сумі 945 000 грн зі сплатою 14,5% річних, строком на 300 місяців.
З метою забезпечення виконання умов кредитного договору ОСОБА_1 передала Банку в іпотеку домоволодіння з 2-х житлових будинків та земельної ділянки по АДРЕСА_1 . 
Того ж дня, з тією ж метою, ОСОБА_4 уклав із Банком договір поруки.
Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 липня 2010 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь АТ «Ощадбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 1 196 983,56 грн, а також судовий збір в сумі 910 грн.
Позивач зазначав, що під час виконання рішення суду про стягнення заборгованості, йому стало відомо, що у вищезазначеному будинку зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Банк вказував, що заборгованість за кредитним договором було погашено частково, внаслідок чого станом на 05 липня 2019 року розмір заборгованості становить 1 176 660,45 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 936 531,99 грн, заборгованості по процентам в сумі 206 910,91 грн та пені в сумі 33 317,55 грн.
Посилаючись на зазначені обставини, Банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку».
Крім того, позивач просив виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вищезазначеного житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач ОСОБА_1 вказувала, що, по-перше, необхідно застосувати до позовних вимог Банку позовну давність, оскільки Банку про порушення кредитних зобов`язань відомо з 09 липня 2010 року, в той час як позов про звернення стягнення на предмет іпотеки подано у 2019 році, по-друге, відповідач вказувала на наявність додаткового рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 травня 2012 року, яким розірвано договір про іпотечний кредит, укладений між нею та Банком, що має наслідком припинення зобов`язань за ним.
Під час розгляду справи Банком подано до суду першої інстанції заяву про поновлення строків позовної давності, яка обґрунтована тим, що строк позовної давності було пропущено позивачем з поважних причин, бо рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 заборгованості за кредитом було пред`явлено до примусового виконання, в межах якого предмет іпотеки тричі виставлявся на прилюдні торги, однак його реалізація не відбулася внаслідок відсутності покупців.
Посилаючись на своєчасне звернення з позовом про стягнення заборгованості, пред`явлення виконавчих листів до виконання державному виконавцю, правомірне очікування виконання виконавчого документа та звернення до суду після повернення виконавчого документа без виконання, Банк просив визнати вказані причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити його.
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2021 року у задоволенні позову Банку відмовлено.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що житловий будинок, на який має бути звернуто стягнення, придбано виключно за кредитні кошти, що унеможливлює виселення відповідачів. Крім того, судом зазначено, що судове рішення про стягнення кредитної заборгованості перебуває на примусовому виконанні, в межах якого здійснено опис майна боржника, а саме житлового будинку, переданого в іпотеку. У зв`язку з чим, реалізація зазначеного майна відбувається в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Отже, пред`явлені Банком вимоги не можуть бути задоволені.
Не погодившись з рішенням суду, Банк подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильну оцінку судом наявних у матеріалах справи доказів та як наслідок порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 06 грудня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №468, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 945 000 грн зі сплатою 14,5% річних строком на 25 років до 05 грудня 2032 року для придбання домоволодіння з двох житлових будинків та земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с.8-10).
З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору 06 грудня 2007 року між нею та Банком укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку Банку передано вищевказане домоволодіння (а.с.11-13).
За умовами договору Банк має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання ОСОБА_1 зобов`язань в цілому чи тієї або іншої його частини, а також у інших випадках, передбачених цим договором, банк реалізує своє право шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку визначеному договором.
Також сторонами договору було визначено, що іпотекодержатель вправі задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги у повному обсязі, який визначається банком самостійно на момент реалізації права іпотеки у тому числі, але не виключно: основну суму кредиту; проценти за користування кредитом; комісійні винагороди, визначені договором про іпотечний кредит; нараховані та несплачені на момент реалізації права іпотеки штрафні санкції за порушення зобов`язань за договором про іпотечний кредит (неустойка, штраф, пеня); витрати понесені іпотекодержателем у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки та його реалізацією, у тому числі витрати на оплату послуг аудиторів, адвокатів та інші документально підтверджені витрати іпотекодержателя, якщо вони будуть мати місце; спричинені іпотекодержателю збитки в повному обсязі.
В свою чергу припинення іпотеки передбачено у разі виконання у повному обсязі зобов`язань за договором про іпотечний кредит, а також у інших випадках передбачених чинним законодавством.
Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 липня 2010 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як поручителя, в солідарному порядку на користь Банку стягнуто заборгованість за договором про іпотечний кредит №468 від 06 грудня 2007 року в сумі 1 196 983,56 грн, яка складається з основного боргу за кредитом в сумі 936 531,99 грн, відсотків за користування кредитом в сумі 218 629,02 грн, комісійної винагороди в сумі 8505 грн та пені в сумі 33 317,55 грн. Крім того, з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 стягнуто по 910 грн судових витрат.
15 жовтня 2010 року рішення набрало законної сили (а.с.18). 
Додатковим рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 травня 2012 року розірвано договір про іпотечний кредит №468 від 06 грудня 2007 року (а.с.164-165).
За інформацією Банку станом на 09.11.2021 залишок кредитної заборгованості ОСОБА_1 за вказаним рішенням становив 1 150 337,99 грн та 910 грн судового збору (а.с.151). 
За відомостями Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради у будинку АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.19, 124-125).
З наданих банком відомостей вбачається, що у період з 2012 року по 2020 рік в межах виконавчих проваджень вчинялись дії з метою реалізації вищезазначеного житлового будинку.
Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Згідно з вимогами статей 1, 17, 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку» іпотека – це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; нищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.
Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою.
Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. 
У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронного аукціону ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Стаття 109 ЖК України регламентує, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.
Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 13.06.2018 у справі №548/981/15-ц (пункти 69-77), обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). Якщо кредитний договір розірвано у судовому порядку, суд, який розглядає справу, пов`язану з невиконанням зобов`язання за цим договором, зокрема про звернення стягнення на предмет іпотеки, переданий в іпотеку поручителем, зобов`язаний надати оцінку встановленим рішенням суду обставинам щодо розірвання кредитного договору та наслідкам такого розірвання. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України). Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя цієї статті). Отже, розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від                     28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12). Після розірвання кредитного договору з огляду на те, що кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання, не припиняються окремі зобов`язання сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов`язань і після розірвання договору (див. висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 9 вересня 2015 року у справі № 6-939цс15), але в обсязі, що відповідає заборгованості, яка існувала до моменту розірвання договору. Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання (частина перша статті 559 ЦК України). Право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою (пункт 1 частини першої статті 593 ЦК України). Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац 2 частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку"). Відтак, розірвання кредитного договору має наслідком припинення на майбутнє зобов`язання кредитодавця та позичальника, а також припинення на майбутнє поруки і застави (іпотеки) за обов`язками позичальника, які можуть виникнути, зокрема, за статтею 625 ЦК України після такого розірвання. Порука та застава (іпотека) не припиняються за обов`язками позичальника щодо заборгованості за кредитом, процентів і неустойки, які існували на момент розірвання кредитного договору. Тобто, розірвання кредитного договору не є підставою для припинення поруки та застави (іпотеки), які можуть забезпечувати виконання зобов`язання, що виникло до моменту такого розірвання.
Отже, вказане свідчить, що навіть у випадку розірвання у 2012 році кредитного договору зобов`язання ОСОБА_1 за іпотечним договором припинені не були і Банк мав право на звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Між тим, як вбачається з матеріалів справи Банком було пропущено строк позовної давності, про застосування якого просила ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
У відзиві на позовну заяву, поданому до суду першої інстанції 20 січня 2020 року, відповідач ОСОБА_1 просила застосувати позовну давність до позовних вимог АТ «Ощадбанк». 
Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Тобто позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позові. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається.
За правовими висновками, що викладені Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року при розгляді справи №544/525/15ц, на яку є посилання Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року при розгляді справи №183/183/16ц та у постанові від 24 квітня 2019 року при розгляді справи №523/10225/15ц, перебіг строку позовної давності не перериває й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами. 
Предметом спору у даній справі є звернення стягнення на іпотечне майно.
Вказана вимога "піддається" окремому впливу позовної давності. До неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимоги про звернення стягнення на заставлене майно поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).
У зв`язку із зверненням Банку у 2010 році до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором про іпотечний кредит від 06.12.2007 №468 та його дострокове розірвання у 2012 році був змінений строк виконання основного зобов`язання і кредитор був зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років від дати, коли він дізнався про порушення його права, тобто з 2010 року – часу невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки після спливу 9 років, коли позовна давність за вказаною вимогою вже спливла, а тому, саме зазначене є підставою для відмови в позові. 
Викладені Банком підстави для поновлення строку позовної давності не є поважними.
У зв`язку з цим не підлягають задоволенню і вимоги про виселення, які є похідними.
Враховуючи викладене, колегія суддів констатує, що висновки районного суду, викладені ним у рішенні, є помилковими, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Банку з інших підстав. 

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.
Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                О. В. Локтіонова

Судді                С. Ю. Колосовський

       О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 07 липня 2022 року.