ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/12971/21                                                                                    Суддя першої інстанції: Лисенко В.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 травня 2022 року                                                                                 м. Київ
          
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          судді-доповідача                        - Горяйнова  А.М.,
          суддів                                            - Файдюка В.В. та Черпіцької Л.Т., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив:
-           визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати у повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 12 грудня 2017 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення – січень 2008 року;
-           зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 12 грудня 2017 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення – січень 2008 року в сумі 74800 грн 14 коп із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44,  з урахуванням раніше виплачених сум;
-           визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
-           зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково:
-          визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2015 року по 12 грудня 2017 року;
          -          зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 12 грудня 2017 року включно, з урахуванням раніше виплачених сум;
          -          визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
          -          зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні вимог про визначення базовим місяцем січня 2008 року та прийняти нову постанову про задоволення позову в цій частині. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. Скаржник вказує на те, що вимога про виплату індексації із застосуванням базового місяця – січень 2008 року не є передчасною, адже сторони виклали різну правову позицію щодо належного базового місяця для обчислення індексації за період з 01 грудня 2015 року до 28 лютого 2018 року. Також позивач зазначає, що незважаючи на підвищення розміру посадового окладу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», розмір грошового забезпечення фактично залишився незмінним у зв`язку зі зменшенням розміру щомісячних премій та скасуванням щомісячної додаткової винагороди. 
Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 від Військової частини НОМЕР_1 не надходив. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року – без змін, виходячи з такого.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 до 12 грудня 2017 року.
Позивач 07 червня 2021 року звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року до 12 грудня 2017 року, а також провести нарахування і виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки.
Листом від 10 листопада 2021 року № 1649 позивача було повідомлено, зокрема, що індексація грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року до 12 грудня 2017 року не виплачувалася у зв`язку з відсутністю підстав для її нарахування. 
Не погоджуючись із такими діями Військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом за захистом своїх прав. 
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Тому невиконання обов`язку з нарахування індексації на грошове забезпечення військовослужбовця в період з 01 грудня 2015 року до 12 грудня 2017 року є протиправним. Суд першої інстанції наголосив на тому, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за спірний період саме із застосуванням базового місяця – січень 2008 року, суд першої інстанції виходив з того, що спір щодо визначення базового місяця для нарахування індексації між сторонами ще не виник. Під час ухвалення рішення в цій частині суд першої інстанції врахував правовий висновок Верховного Суду, що викладений у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 240/11882/19.
Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи. 
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення».
Згідно з абз. 2 ст. 1 вказаного Закону індексація грошових доходів населення – встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Положеннями ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що одним із об`єктів індексації грошових доходів населення є грошове забезпечення.
У відповідності до ст. 4 вказаного Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.
Зі змісту доводів відзиву на адміністративний позов вбачається, що відповідач не заперечує проти наявності передумов, з якими Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» пов`язує виникнення підстав для індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 у період з 15 грудня 2015 року до 28 лютого 2018 року. Заперечення відповідача проти задоволення позовних вимог полягали у тому, що кошти для виплати індексації грошового забезпечення у цей період були відсутні, адже не передбачені в Держаному бюджеті України та кошторисі Міністерства оборони України.
Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені у Порядку проведення індексації грошових доходів населення, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078  (далі – Порядок).
Відповідно до п. 6 Порядку у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Разом з тим, положеннями п. 6 Порядку визначені лише джерела коштів для проведення індексації. Право на отримання індексації не ставиться у залежність від фактичного надходження коштів до підприємства, установи, організації, які проводить індексацію. 
Отже, посилання на відсутність коштів у Міністерства оборони України як на підставу для відмови у задоволенні позову, є необґрунтованим. 
У  рішенні    Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013  за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення ч. 2  ст. 233 КЗпП України  зазначено, що індексація заробітної плати, як складова належної працівникові заробітної плати, спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Також колегія суддів враховує висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 825/874/17, відповідно до якого проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 825/565/17.
Згідно з постановами Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 825/1832/17 та від 20 листопада 2019 року у справі № 620/1892/19 виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні  і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.
У відповідності до ч. 5 ст. 242 КАС України  при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 в частині зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року до 12 грудня 2017 року.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога про нарахування індексації за цей період саме із застосуванням базового місяця – січень 2008 року, була заявлена передчасно. 
Матеріалами справи підтверджується, що звертаючись до відповідача із заявою від 07 червня 2021 року з проханням нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року до 12 грудня 2017 року, ОСОБА_1 не заявляв вимогу щодо проведення розрахунку саме із застосуванням базового місяця – січень 2008 року.
У свою чергу відповідач, відмовляючи у задоволенні такої вимоги, вказав на відсутність правових підстав для індексації грошового забезпечення в цей період. Такий висновок відповідач обґрунтував тим, що розмір підвищення грошового забезпечення позивача за рахунок постійних виплат перевищив рівень можливої індексації.
Таким чином, питання щодо наявності підстав для обчислення індексації грошового забезпечення із застосуванням базового місяця – січень 2008 року позивачем у заяві від 07 червня 2021 року не порушувалося та відповідачем не вирішувалося. 
Відтак предметом спору в цій справі є саме наявність чи відсутність підстав для нарахування і виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року до 12 грудня 2217 року. В той час як питання щодо визначення базового місяця є похідними і підлягає вирішенню вже після підтвердження права позивача на отримання індексації грошового забезпечення за вказаний період. 
Під час розгляду і вирішення спору в цій частині суд першої інстанції правильно врахував правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 240/11882/19. У вказаній справі Верховним Судом встановлено, що індексація не була нарахована та виплачена позивачу, у зв`язку з чим зроблено висновок, що питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені. Верховний Суд наголосив на тому, що у даному випадку повноваження щодо обрахунку індексації, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування, у відповідності до положень Порядку та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», покладається на відповідача, а тому, підстави для зобов`язання останнього здійснити розрахунок індексації позивача з урахуванням базового місяця «січень 2004 року» відсутні.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення із застосуванням базового місяця – січень 2008 року.
Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду в цій частині і не можуть бути підставою для скасування рішення суду від 17 грудня 2021 року.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року – без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –       
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

          Суддя-доповідач                                                                       А.М. Горяйнов                                                                 

Судді                                                                                            В.В. Файдюк 

                                                                                                    Л.Т. Черпіцька