ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1631/22 Справа № 180/1498/20 	  	Головуючий у першій інстанції: Тананайська Ю. А. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,
при секретарі                        Паромовій О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на заочне рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення коштів, – 
ВСТАНОВИЛА:

25 вересня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він 03.12.2013 року придбав у ОСОБА_1 автомобіль марки Daimler-Chrysler 902, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 за 12800 доларів США, що підтверджується розпискою. Автомобіль був не новим та потребував ремонту, на який були необхідні кошти, та враховуючи, що після правочину потрібно у 10-денний строк поставити автомобіль на облік у МРЕВ ДАІ, то його перереєстрацію було відкладено. Через деякий час, відремонтувавши автомобіль, він повідомив ОСОБА_1 , що має намір зареєструвати придбаний у нього автомобіль та звернувся до ТСЦ №1241 з бажанням перереєструвати автомобіль на себе, однак отримав відповідь, що 23.12.2016 року ОСОБА_1 було знято автомобіль з обліку, у зв`язку із вибраковкою автомобіля Daimler-Chrysler 902, 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 . Вказані дії ОСОБА_1 призвели до неможливості перереєстрації придбаного майна на його ім`я. Позивач звернувся до Самарського районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся, визнання права власності на рухоме майно та зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 16.06.2020 року за №206/551/20, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні його позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ТСЦ №1241 РСЦ МВС в Дніпропетровській області про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся, права власності на рухоме майно та зобов`язання вчинити певні дії. При ухваленні рішення було встановлено, що він за договором купівлі-продажу автомобіля Daimler-Chrysler 902, 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 сплатив ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 12800,00 доларів США. Також у ході судового розгляду дружина відповідача пояснила, що була свідком того, як ОСОБА_1 особисто отримав грошові кошти за автомобіль двома платежами 6800,00 доларів США та 6000,00 доларів США; також вона зазначила, що грошові кошти, які вони отримали з ОСОБА_1 були використані в інтересах сім`ї. Самарським районним судом м.Дніпропетровська у задоволенні його позовних вимог відмовлено з тих підстав, що договір купівлі-продажу транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором. На час укладення договору купівлі-продажу автомобіля ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та кошти, отримані від продажу автомобіля, були використані в інтересах сім`ї, що було встановлено рішенням суду, тому вони несуть солідарну відповідальність по поверненню йому коштів, сплачених за автомобіль, в розмірі 12800,00 доларів США, що у гривневому еквіваленті на день подання позову становить 360704,00 гривень. Тому позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 360704,00 гривні та судові витрати. 
Заочним рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2021 рокупозовні вимоги задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 360704,00 гривні. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача сплачений судовий збір 3607,04 гривень.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що за ОСОБА_1 було зареєстровано автомобіль Daimler-Chrysler моделі 902, бортовий-с, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , 2000 року випуску, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого Нікопольським ВРЕР ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області (а.с. 126 т.1). 
03 грудня 2013 року ОСОБА_1 написана розписка, відповідно до якої він отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 12800,00 доларів, за продаж вантажного автомобіля Daimler-Chrysler моделі 902, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 (а.с. 28, 90 т.1). Факт складання розписки та одержання відповідачем від позивача вказаної грошової суми визнано позивачем та відповідачем ОСОБА_1 , що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання.
У вказаній вище письмовій розписці також зазначено, що на підтвердження продажу ОСОБА_1 вантажного автомобіля, на ім`я ОСОБА_4 було надано генеральне доручення від 03.12.2013 року №ВТО 081297, посвідчене нотаріусом Балабекян А.Е.; покупець зобов`язаний у найкоротші строки переоформити вантажний автомобіль, претензій до оплати не має (а.с. 28 т.1). 
03 грудня 2013 року ОСОБА_1 надав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_2 розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) автомобіль марки Daimler-Chrysler моделі 902, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , яка посвідчена приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Балабекяном А.Е. за реєстровим №1739 (а.с. 27 т.1). 
19 червня 2017 року ОСОБА_1 повторно надав довіреність на керування та розпорядження автомобілем Daimler-Chryslerмоделі 902, державний номер  НОМЕР_1 , номер шасі  НОМЕР_2 ,  ОСОБА_2 та  ОСОБА_4 , яка посвідчена приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучугурним М.А. (а.с.26 т.1). 
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2020 року по справі №206/551/20 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Територіального сервісного центру №1241 РСЦ МВС в Дніпропетровській області, про визнання договору купівлі-продажу автомобіля Daimler-Chrysler 902, 2000 року випуску, державний номер  НОМЕР_1 , номер шасі  НОМЕР_2 від 03.12.2013 між ОСОБА_1  та ОСОБА_2  укладеним, визнання за  ОСОБА_2  права власності на вказаний автомобіль та зобов`язання Територіального сервісного центру №1241 РСЦ МВС в Дніпропетровській області поставити на облік вказаний автомобіль (а.с. 5-7 т.1). 
Судом апеляційної інстанції оглянуто цивільну справу №206/551/20, рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2020 року не оскаржувалось та набрало законної сили 07.08.2020 року. 
Як встановлено вказаним вище рішенням №206/551/20, листом начальника Територіального сервісного центру №1241 РСЦ МВС в Дніпропетровській області від 29 жовтня 2019 року №31/4-1241-55 о/п, ОСОБА_2 було повідомлено, що згідно Єдиного державного реєстру МВС станом на 23 грудня 2016 року автомобіль марки Daimler-Chrysler 902, 2000 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , власник ОСОБА_1 , було знято з обліку у зв`язку з вибраковкою в ТСЦ МВС №1245. 
Територіальний сервісний центр №1245 РСЦ в Дніпропетровській області 03.01.2017 року вих.№31/4-1245-Г-166 повідомив ОСОБА_1 , що його заява від 23.12.2016 року стосовно зняття з обліку у зв`язку з вибраковкою його автомобіля MERCEDES-BENZ 970.21, номерні знаки НОМЕР_1 , розглянута; проведеною перевіркою встановлено, що згідно комп`ютерної бази ТСЦ №1245 станом на 03.01.2017 року автомобіль MERCEDES-BENZ 970.21, 2000 року випуску, шасі НОМЕР_2 , номерні знаки НОМЕР_1 , 23.12.2016 року знято з обліку, у зв`язку із вибраковкою відповідно до його заяви. 
Згідно пояснень позивача, вказаний автомобіль перебуває у володіння позивача, однак не використовується, має певні механічні пошкодження. Викладене підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року №1200, та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388 (далі - Порядок №1388), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки відповідних договорів.
Згідно з положеннями зазначених нормативно-правових актів продаж транспортного засобу, який має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).
Відповідно до абзацу першого пункту 33 Порядку №1388 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, перереєстрація транспортних засобів проводиться у разі отримання свідоцтва про реєстрацію замість утраченого або не придатного для користування, зміни їх власників, місця стоянки, місцезнаходження або найменування власників - юридичних осіб, місця проживання або прізвища, імені чи по батькові фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, а також кольору або марки транспортного засобу внаслідок переобладнання чи заміни двигуна або кузова, інших складових частин, що мають ідентифікаційні номери.
Пунктом 42 Порядку №1388 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі коли транспортний засіб знімається з обліку у зв`язку з його відчуженням, у свідоцтві про реєстрацію (технічному паспорті) або на копії реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію на пластиковій основі, робиться запис: «Транспортний засіб знято з обліку для реалізації в межах України». 
Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.
Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).
Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.
Відповідно до статті 1212 ЦК України, з підстав якої заявлено позов у даній        справі, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Зазначені правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі №6-88цс13. 
Зі змісту статті 1212 ЦК України ця норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.
Отже, зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають також у зв`язку з договірними правовідносинами, що існували раніше, як результат їх трансформації.
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України                від 02 жовтня 2013 року у справі №6-1216цс17.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що ОСОБА_1 після написання 03 грудня 2013 року письмової розписки про отримання від позивача грошових коштів у сумі 12800,00 дол. США за продаж автомобіля, не вчинив дій щодо зняття цього автомобіля з обліку, що на час існування між сторонами домовленостей відповідно до вимог Поряду №1388 було необхідною передумовою при відчуженні транспортного засобу, - колегія дійшла висновку, що сторонами в даному випадку не було дотримано форми та порядку укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу. 
Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не реалізували наміру, передбаченого в письмовій розписці від 03 грудня 2013 року, то отримані відповідачем грошові кошти в рахунок купівлі-продажу автомобіля підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України. 
У відповідності до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. 
Згідно статті 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. 
Також було встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 26 квітня 1996 року було укладено шлюб, який зареєстровано відділом РАГС м. Марганець Дніпропетровської області за актовим записом №58, згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 . 
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідач ОСОБА_3 також була допитана у судовому засіданні місцевого суду у якості свідка та суду пояснила, що вона з 1996 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 . Спірний автомобіль вони придбали за спільні кошти, отримані від продажу квартири. У 2013 році ОСОБА_1 дійсно продав вказаний автомобіль позивачу ОСОБА_2 за 12800,00 доларів США, про що написав розписку та надав генеральну довіреність. Вона була особисто свідком того, що грошові кошти за продаж машини ОСОБА_1 отримав двома платежами: спочатку 6800,00 доларів США після оформлення довіреності, інша частина у розмірі 6000,00 доларів США була виплачена через пів року. Вказані кошти були витрачені ними в інтересах сім`ї. 
Виходячи з викладеного, встановивши отримання відповідачем у період шлюбу з ОСОБА_3 від позивача грошових коштів на суму 12800,00 доларів США, які були використані в інтересах сім`ї; приймаючи до уваги неспростування презумпції спільної сумісної власності подружжя; приймаючи до уваги, що частка кожного із відповідачів у праві на спільне сумісне майно не визначалась, відповідне обгрунтування не наведено ні позивачем, ні відповідачами, - вимоги про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 360704,00 гривні, які, відповідно до позовної заяви, є еквівалентом 12800,00 дол. США, є обґрунтованими. 
Разом з тим, статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки. 
Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
За положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Відповідно до частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
Встановлено, що відповідачем, до ухвалення місцевим судом оскаржуваного рішення, подано письмову заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 53 т.1). 
Про порушення свого права позивач дізнався з дня передачі відповідачу грошових коштів 03.12.2013 року, враховуючи, що відповідач не зняв з обліку належний йому транспортний засіб Daimler-Chrysler моделі 902, бортовий-с, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , 2000 року випуску, та не здійснив перереєстрацію автівки на позивача. 
Колегія звертає увагу, що згідно розписки від 03.12.2013 року сторони усвідомлювали свої наміри щодо укладення саме договору купівлі-продажу автомобіля та необхідність у “найкоротші строки переоформити вантажний автомобіль” на позивача, як нового власника.
Отже, під час передачі коштів за придбання автомобіля позивач усвідомлював, що угода не оформлена належним чином, він (позивач) не набуває права власності незважаючи на передачу коштів відповідачу; позивач усвідомлював, що відповідач одержав кошти без достатньої правової підстави.
Виходячи з викладеного, встановивши, що про порушення свого права позивач дізнався 03.12.2013 року; перебіг трирічного строку позовної давності розпочався з 04.12.2013 року; з даним позовом ОСОБА_2 звернувся 25.09.2020 року, що підтверджується відбитком штемпелю поштового відділення на конверті (а.с. 15 т.1), - колегія дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, у зв`язку з пропуском позивачем без поважних причин загального трирічного строку позовної давності, який сплинув 04.12.2016 року. 
Доказів наявності поважних причин порушення трирічного строку позовної давності позивачем не надано; клопотань про витребування відповідних доказів судом — не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання.
Колегія звертає увагу, що з позовом про визнання договору купівлі-продажу автомобіля   від 03.12.2013 між ОСОБА_1  та ОСОБА_2  укладеним, визнання за  ОСОБА_2  права власності на вказаний автомобіль, -  ОСОБА_2  звернувся 07.02.2020 року, відповідно до відбитку штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви у справі Самарського районного суду м. Дніпропетровська №206/551/20, яка оглянута судом апеляційної інстанції. Отже, пред”явлення позову у справі №206/551/20 відбулося після спливу трирічного строку позовної давності, тому не дає підстав для висновку про переривання перебігу цього строку чи про наявність поважних причин для його поновлення.
Суд наголошує, що позивачем визнано факт перебування у його володінні транспортного засобу Daimler-Chrysler моделі 902, бортовий-с, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , 2000 року випуску, з грудня 2013 року по час слухання справи судом апеляційної інстанції. Також позивачем визнано факти користування вказаним автомобілем тривалий час, з грудня 2013 року, та суттєве пошкодження автівки. Наведені факти підтверджуються довіреностями на керування та розпорядження вищевказаним автомобілем на ім”я позивача, фототаблицею із зображенням пошкоджень транспортного засобу Daimler-Chrysler моделі 902, бортовий-с, державний номер НОМЕР_1 (а.с. 67-69 т.1). 
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити. 
Заочне рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2021 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення коштів – відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий                                                                        Т.П. Красвітна

Судді                                                                                І.А. Єлізаренко
                                                                               
                                                                                       О.В. Свистунова