ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 червня 2022 року
м. Київ
справа №524/8385/17
провадження № 51-2788км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю: 
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,                                                  
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої й апеляційної інстанцій, та законного представника потерпілої ОСОБА_6 – ОСОБА_7 на вирок Автозаводського районного суду міста Кременчука від 15 квітня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 01 листопада 2021 року стосовно ОСОБА_8 , постановлені у кримінальному провадженні за обвинуваченням:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Снегурівки Миколаївської області, жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 137 Кримінального кодексу України (далі – КК); та
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки села Потоки Кременчуцького району Полтавської області, жительки АДРЕСА_2 , раніше не судимої,
за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 137 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувалася у тому, що вона, обіймаючи посаду завідуючої дошкільним навчальним закладом № 1 Кременчуцької міської ради Полтавської області, у порушення вимог пунктів 2.1, 2.8, 2.14, 2.19 «Посадової інструкції завідуючої дошкільним навчальним закладом», пунктів 4.1.1, 4.1.6, 4.1.8 «Положення про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах та закладах освіти» неналежно виконувала свої службові обов`язки внаслідок несумлінного ставлення до них, не створила безпечних умов навчально-виховного процесу, не забезпечила дотримання вимог безпечної життєдіяльності дітей, не вжила заходів щодо приведення обладнання дитячого майданчика у відповідність до чинних стандартів, дозволила проведення навчально-виховного процесу за наявності небезпечних умов для здоров`я вихованців, за наявності на ігровому майданчику обладнання (столик та стільчики), конструкція та технічний стан якого не відповідають вимогам безпеки обладнання гральних майданчиків, викладених у пунктах 5.14.8, 5.14.9 Правил будови і безпечної експлуатації атракціонної техніки, внаслідок чого 23 липня 2015 року на ігровому майданчику, що розташований на території вказаного закладу за адресою: АДРЕСА_3 , під час прогулянки малолітня ОСОБА_6 при падінні вдарилася головою об кріплення спинки стільчика у виді незахищеного болтового з`єднання, що виступало на 2,3 см, всупереч вимогам пунктів 5.14.8, 5.14.9 Правил будови і безпечної експлуатації атракціонної техніки, у результаті чого отримала тяжкі тілесні ушкодження. 
Згідно з висновком судової інженерно-технічної експертизи з охорони праці та безпеки життєдіяльності від 28 квітня 2017 року № 10504 причиною нещасного випадку з малолітньою ОСОБА_6 є наявність на ігровому майданчику обладнання (столик та стільчик), конструкція та технічний стан якого не відповідають вимогам безпеки гральних майданчиків, викладеним у пунктах 5.14.8, 5.14.9 Правил будови і безпечної експлуатації атракціонної техніки. У причинному зв`язку з настанням даного нещасного випадку знаходиться невиконання ОСОБА_8 вимог пунктів 4.1.1, 4.1.6, 4.1.8 «Положення про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах та закладах освіти» та пунктів 2.1, 2.8, 2.14, 2.19 «Посадової інструкції завідуючої дошкільним навчальним закладом».   
Вироком Автозаводського районного суду міста Кременчука від 15 квітня 2019 року ОСОБА_8 визнано невинуватою та виправдано у пред`явленому їй обвинуваченні за частиною 2 статті 137 КК у зв`язку із відсутністю в діях складу кримінального правопорушення.
Цим же вироком у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 137 КК, визнано винуватою ОСОБА_9 , судові рішення щодо якої не оскаржуються.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 01 листопада 2021 року вирок місцевого суду залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційних скаргах прокурор та законний представник потерпілої ОСОБА_7 не погоджуються із судовими рішеннями, постановленими у справі стосовно ОСОБА_8 , просять їх скасувати з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор стверджує, що суди дійшли помилкових висновків про невинуватість ОСОБА_8 у інкримінованому їй злочині. Як наполягає сторона обвинувачення, суди безпідставно не врахували висновку додаткової судової інженерно-технічної експертизи з охорони праці та безпеки життєдіяльності від 28 квітня 2017 року № 10504 у частині встановлення експертом причинно-наслідкового зв`язку між діяннями ОСОБА_8 та суспільно небезпечними наслідками, які сталися, посилаючись на те, що встановлення даного факту відноситься до виключної компетенції суду.
Окрім того, ухвала апеляційного суду, на переконання скаржника, не відповідає приписам статті 419 КПК, оскільки не містить відповідей на доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої, викладу показань експерта ОСОБА_10 , допитаної у суді апеляційної інстанції, а також належної оцінки доказів у справі, про дослідження яких клопотала ОСОБА_7 . 
При цьому прокурор наполягає, що вирішення питання про відповідність обвинувального акту статті 291 КПК є виключною компетенцією суду першої інстанції, яку він реалізує на стадії підготовчого судового розгляду, а відтак, враховуючи, що місцевий суд призначив кримінальну справу за висунутим обвинуваченням до розгляду, посилання апеляційного суду на не встановлення органом досудового ознак суб`єктивної та об`єктивної сторін інкримінованого ОСОБА_8 злочину, не відповідають дійсності. 
Законний представник потерпілої ОСОБА_7 , обґрунтовуючи свої вимоги, стверджує, що мотиви апеляційного суду з яких він виходив при постановленні ухвали, є надуманими та не ґрунтуються на вимогах законодавства України. Зокрема, безпідставними, на думку скаржниці, є посилання суду про суперечності обвинувального акта, що не були усунуті органом досудового розслідування, у частині встановлення об`єктивних ознак інкримінованого ОСОБА_8 злочину. Як зазначає ОСОБА_7 суд не врахував, що злочин вчинений ОСОБА_8 як в силу службової діяльності у зв`язку із зайняттям нею посади завідуючої дошкільного навчального закладу, так і в силу професійних обов`язків щодо охорони та здоров`я дітей в силу статті 54 Закону України «Про освіту».
Окрім того, рішення суду не містить належного обґрунтування відсутності у викладі висунутого виправданій обвинувачення мотивів вчиненого нею злочину, передбаченого частиною 2 статті 137 КПК.    
У запереченні на касаційні скарги виправдана ОСОБА_8 стверджує про законність та вмотивованість судових рішень, постановлених стосовно неї. Заперечує неналежне виконання нею службових обов`язків, що їй інкримінувалося, а відтак наполягає на відсутності в її діях складу злочину, передбаченого частиною 2 статті 137 КК.  
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримав касаційні скарги сторони обвинувачення та представника потерпілої, стверджував про вмотивованість доводів, викладених в них, та наполягав на скасуванні ухвали апеляційного суду.
Інших учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. Водночас законний представник потерпілої ОСОБА_7 у поданому нею клопотанні просила касаційне провадження здійснювати за її відсутності.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені у касаційних скаргах, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Судові рішення у частині, що стосуються засудженої ОСОБА_9 у поданих касаційних скаргах не оспорюються, а відтак розгляд кримінального провадження здійснюється лише стосовно виправданої ОСОБА_8 .
Виходячи зі змісту вимог статті 370 КПК, відповідно до якої судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як слідує з приписів частини 2 статті 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. На виконання цієї вимоги в ухвалі слід проаналізувати, зіставивши з наявними у справі та додатково поданими матеріалами, всі наведені в апеляційній скарзі доводи й обґрунтувати прийняття рішення по кожному із них.
Однак вищевказаних вимог закону апеляційним судом не дотримано.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погоджуючись із вироком Автозаводського районного суду міста Кременчука від 15 квітня 2019 року, зокрема, у частині, що стосувалася виправдання ОСОБА_8 , прокурор та представники потерпілої подали апеляційні скарги, в яких стверджували про помилковість тверджень місцевого суду про відсутність між діями ОСОБА_8 та протиправними наслідками, що сталися, причинно-наслідкового зв`язку, а відтак вказували на наявність підстав для ухвалення обвинувального вироку суду.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 25 березня 2020 року вищезазначені апеляційній скарги залишено без задоволення.
Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду постановою від 17 вересня 2020 року ухвалу апеляційного суду стосовно ОСОБА_8 скасував, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, внаслідок порушення судом приписів статті 419 КПК.
При новому розгляді апеляційний суд повторно залишив вирок місцевого суду без змін, а апеляційні скарги без задоволення.
Як слідує з оскаржуваного судового рішення, мотиви його прийняття по суті зводяться до не встановлення органом досудового розслідування всіх обов`язкових ознак об`єктивної та суб`єктивної сторін складу інкримінованого ОСОБА_8 злочину, передбаченого частиною 2 статті 137 КПК. 
Зокрема, як зазначив суд, із висунутого виправданій обвинувачення не зрозуміло у який спосіб вона вчинила злочин, чи шляхом недбалого, чи несумлінного ставлення обвинуваченої до своїх службових чи професійних обов`язків, що з огляду на диспозицію статті, є обов`язковими ознаками. 
Проте, такі твердження суду є надуманими. Як слідує з обвинувального акту, ОСОБА_8 обвинувачувалася у неналежному виконанні нею своїх обов`язків внаслідок несумлінного ставлення до них за обставин викладених органом досудового розслідування. Саме ці обставини були предметом встановлення під час розгляду справи в суді першої інстанції. 
Вказівка на неналежне виконання виправданою своїх службових обов`язків за змістом викладення фактичних обставин вчиненого злочину та одночасне посилання на професійний обов`язок ОСОБА_11 забезпечувати охорону життя та здоров`я неповнолітніх не є тією обставиною, що унеможливлює всебічний та об`єктивний розгляд обвинувального акту стосовно неї та усунення цієї неточності судом.     
Окрім того, суд зазначив, що органом досудового розслідування не встановлено виду необережної форми вини, а отже і ставлення особи до вчиненого нею діяння. Проте такі висновки суд взагалі не обґрунтував, а фактично вдався до цитування кримінально-правових норм, не виклавши своїх мотивів у цій частині. 
Враховуючи, що форма вини особи входить до предмету доказування у кримінальному провадженні, а кримінальна відповідальність за вчинення інкримінованого ОСОБА_8 злочину покладається на особу за вчинення нею діяння у формі необережності у виді як протиправної самовпевненості, так і протиправної недбалості, підстав стверджувати, що розгляд справи за таких обставин призведе до порушення обізнаності особи із суттю пред`явленого їй обвинувачення, та як наслідок до порушення права на захист, апеляційний суд не мав.
Більше того, у ході апеляційного провадження залишено поза увагою, що встановлення суб`єктивної сторони - це завершальний стан процесу констатації складу злочину. Глибоке вивчення суб`єктивної сторони складу злочину полягає в правильному розумінні (тлумаченні) диспозиції кримінально-правової норми і в об`єктивному та всебічному аналізі умов і обставин злочинного діяння.
Першочергово у цій справі належить встановити ознаки протиправності у діянні ОСОБА_8 , тобто надати конкретні відповіді на те, які саме дії мала вчинити виправдана, неналежне вчинення яких призвело до суспільно-небезпечних наслідків у цій справі, та чим саме обов`язок діяти певним чином було на неї покладено. 
Відтак лише у разі встановлення ознак протиправності в діях чи бездіяльності особи суд має встановлювати інші ознаки об`єктивної сторони, як то причинно-наслідковий зв`язок між діянням та протиправними наслідками, спосіб вчинення злочину, а також ознаки суб`єктивної сторони, як складового елементу інкримінованого особі злочину.
Всупереч викладеному, апеляційний суд, не надавши оцінки висновкам викладеним у вироку, зокрема і щодо належного виконання ОСОБА_8 покладених на неї обов`язків, тобто відсутності в діяннях виправданої ознак протиправності, про необґрунтованість яких стверджували скаржники, навів свої підстави, з яких виправдувальний вирок залишив без змін.
Таким чином апеляційний суд, здійснюючи апеляційне провадження, не дотримався приписів статті 419 КПК, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. У зв`язку з цим, колегія суддів вважає висновки апеляційного суду про відсутність в діянні ОСОБА_8 складу інкримінованого їй злочину передчасними і не убачає процесуальної можливості надати оцінку правильності застосування судами Закону України про кримінальну відповідальність.
Наведені порушення можуть бути усунуті лише шляхом проведення нового судового розгляду в суді апеляційної інстанції, а тому ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з підстави, визначеної пунктом 1 частини 1 статті 438 цього Кодексу. Під час нового розгляду в суді апеляційної інстанції слід врахувати вищенаведене, постановити законне і обґрунтоване рішення з викладенням в ньому ґрунтовних мотивів його прийняття та відповідей на всі доводи апеляційних скарг.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої й апеляційної інстанцій, та законного представника потерпілої ОСОБА_6 – ОСОБА_7 задовольнити частково. 
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 01 листопада 2021 року стосовно ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 | ОСОБА_2 | ОСОБА_3