ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2094/22 Справа № 199/7239/19 	  	Суддя у 1-й інстанції -Куцевол В.В.  Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
       головуючого        Городничої В.С.,
       суддів                Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
       розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
                                       В С Т А Н О В И Л А:
       У вересні 2019 року позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідач з метою отримання банківських послуг, підписав анкету-заяву № б/н від 06 листопада 2006 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 51 500 грн у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідача у заяві.АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредиту.У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав у зв`язку з чим станом на 15 серпня 2019 року за відповідачем рахується заборгованість за кредитним договором в розмірі 144 422,03 грн, яка складається з: 70 341,97 грн - заборгованість за тілом кредита; 35 858,62 грн — заборгованість за простроченим тілом кредиту; 37 921,44 грн – нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 300,00 грн — нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. 
       На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 144 422,03 грн та судові витрати (а.с. 5-7).
       Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 06.11.2006 року у розмірі 106 200,59 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 70 341,97 грн та заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 35 858,62 грн, а також судовий збір у розмірі 1 921,00 грн, а всього: 108 121,59 грн.
У задоволенні іншої частини вимог відмовлено (а.с. 101-103).
       Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі та стягнути судові витрати по справі.
       Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не здійснив всі необхідні дії для встановлення адреси реєстрації відповідача та належного його повідомлення про дату, час та місце розгляду справи у зв`язку з чим відповідач був позбавлений реалізувати свої права, передбачені ст. ст. 43, 49 ЦПК України. Рішення суду першої інстанції ухвалено без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, та без належної оцінки доказів у справі (112-117).
23 лютого 2022 року на адресу суду апеляційної інстанції від апелянта надійшла заява про зміни до апеляційної скарги в частині розміру судових витрат, які апелянт просить стягнути з позивача за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (а.с. 133-134). 
       Позивач АТ КБ «ПриватБанк» правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалось.
       Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
       Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 3) частини третьої статті 2 ЦПК України).
Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).
Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частини шоста, сьома статті 128 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
У ЦПК України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) законодавець встановив повноваження суду апеляційної інстанції скасовувати рішення суду першої інстанції із підстави неналежного повідомлення у суді першої інстанції особи, яка подала апеляційну скаргу.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).
Отже, чинним законодавством імперативно передбачено, що у випадку, якщо справу (питання) розглянуто судом першої інстанції за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує цим свою апеляційну скаргу, це є обов`язковою підставою для скасування апеляційним судом судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
У разі невиконання судом апеляційної інстанції приписів пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України будь-яке його судове рішення, зокрема й про залишення рішення суду першої інстанції без змін, є апріорі незаконним та, за умов його оскарження, підлягає скасуванню судом касаційної інстанції з поверненням справи до апеляційного суду для нового розгляду з додержанням вимог цивільних процесуальних норм, зазначених вище.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Аналіз постанов Касаційного цивільного суду підтверджує, що застосування пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є одинаковим, передбачуваним та послідовним.
Про це свідчить численна кількість постанов суду касаційної інстанції, в яких зазначається, що пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Тлумачення частини першої статті 8, частини другої статті 211, пункту 3) частини третьої статті 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що:
- обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу;
- невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства;
- розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
До таких правових висновків дійшов Верховний суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18.04.2022 року у справі № 522/18010/18.
Як видно з матеріалів справи, у вересні 2019 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача ОСОБА_1 , в якому зазначив адресу проживання відповідача: АДРЕСА_1 (а.с. 5).
Відповідно до відомостей наданих на запит суду адресно-довідковим підрозділом ГУ УМВС України у Дніпропетровській області було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 43).
На підставі вищевказаного, ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року вказану цивільну справу було передано за підсудністю до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська (а.с. 44).
Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2019 року вказану цивільну справу було прийнято до свого провадження, відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 50-51).
Супровідним листом від 23.10.2019 р. № 199/7239/19, копія ухвали про відкриття провадження та копія позову була надіслана відповідачу ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 52), а не за місцем його реєстрації: АДРЕСА_2 . Докази на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_1 фактично проживає саме за адресою: АДРЕСА_3 , в матеріалах справи відсутні.
Подальша кореспонденція суду також надсилалась відповідачу ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 60, 96). 
Та на адресу суду повертались конверти (а.с. 95, 97), в тому числі у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою (а.с. 97).
Зі змісту апеляційної скарги видно, що відповідач ОСОБА_1 фактично не проживає за адресою на яку судом надсилалась кореспонденція ( АДРЕСА_3 ).
Таким чином, доводи апеляційної скарги з приводу допущення судом першої інстанції порушень процесуального права, а саме: відсутність належного повідомлення відповідача ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи є доведеними та обґрунтованими, що в свою чергу потягло порушення прав відповідача на доступ до правосуддя та реалізації своїх законних прав передбачених чинним процесуальним законодавством, а тому є підстави для застосування судом апеляційної інстанції вимог п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, як обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. 
Разом з цим, колегія суддів також звертає увагу на те, що суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи в частині задоволених вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 06.11.2006 року у розмірі 106 200,59 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 70 341,97 грн та заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 35 858,62 грн.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 листопада 2006 року ОСОБА_1 звернувся до ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав анкету-заяву № б/н. 
Згідно анкети-заяви підписаної відповідачем останній виявив бажання отримати кредитну картку “Універсальна”, кредитний ліміт 250,00 грн, базова відсоткова ставка по кредитному ліміту на момент підписання договору становить 3% на місяць із розрахунку 360 днів на рік, строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії картки, погашення заборгованості за кредитним лімітом може здійснюватись як шляхом внесення коштів на картку клієнтом, так і шляхом списання Банком коштів з платіжної картки № НОМЕР_1 .
Згідно вказаної вище анкети-заяви відповідач отримав кредитну картку № НОМЕР_2 . 
У заяві також зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 17).
       На підтвердження своїх позовних вимог Банк разом з позовом до кредитного договору додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки “Універсальна, 30 днів пільгового періоду” (а.с. 18) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 19-53).
В подальшому позивачем до суду було подано клопотання про долучення письмових доказів до матеріалів справи (а.с. 61-94), разом з яким, позивачем було подано виписку по картковому рахунку відповідача ОСОБА_1 станом на 07.04.2020 року (а.с. 62-75); довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 76) та довідку про видачу ОСОБА_1 та перевипуск кредитних карток (а.с. 77).
       Згідно з наданими Банком розрахунками заборгованості станом на 31.05.2015 року (а.с. 8-10) та станом на 15.08.2019 року (а.с. 11-16), заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 15 серпня 2019 року за відповідачем рахується заборгованість за кредитним договором в розмірі 144 422,03 грн, яка складається з: 70 341,97 грн - заборгованість за тілом кредиту; 35 858,62 грн — заборгованість за простроченим тілом кредиту; 37 921,44 грн – нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 300,00 грн — нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № б/н від 06.11.2006 року у розмірі 106 200,59 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 70 341,97 грн та заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 35 858,62 грн, суд першої інстанції виходив з того, що у порушення ст. ст. 529, 530, 536 ЦК України відступив від умов про повернення суми кредиту в межах ліміту і від строків виконання за договором, чим прострочив виконання згідно з ст. 612 цього Кодексу щодо повернення кредиту. 
        Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені суд першої інстанції посилався на те, що зі змісту поданого позивачем до суду договору не вбачається будь-яких істотних умов, які б вказували відповідно до ст. ст. 628, 638 ЦК України на укладання змішаного договору і умови нарахування, а саме не вбачаються будь-які умови нарахування пені та її розмір. Згідно зі ст. ст. 202, 203, 509 ЦК України за загальним правилом не допускається зобов`язання без відповідної правової підстави його виникнення, через що відсутність умов і розміру нарахування пені, виключає її нарахування.
       Однак, з вказаними висновками суду неможливо погодитись в повній мірі з огляду на наступне.
       Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.         Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Відповідно до статей 626, 628 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
       Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
       Відповідно до статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
       Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
       За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
       Відповідно до ч. 1ст. 1050 ЦК Україниякщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       Згідно зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
       Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
       Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст.76,77,78,79 ЦПК України).
       Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Стосовно позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту у розмірі 70 341,37 грн та заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 35 858,62 грн, колегія суддів виходить з наступного. 
       В анкеті-заяві від 06.11.2006 року зазначено, що відповідач виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну картку кредитка “Універсальна”, кредитний ліміт зазначено 250,00 грн (а.с. 17).
Відповідачем не заперечується факт отримання кредитної картки зі встановленим кредитним лімітом, однак, відповідачем заперечується факт заборгованості за тілом кредиту у розмірі 70 341,37 грн та заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 35 858,62 грн.
       Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки кредитний ліміт неодноразово змінювався: 06.11.2006 року встановлено кредитний ліміт 250,00 грн; 24.12.2008 року — його збільшено до 400,00 грн; 25.03.2009 року — його зменшено до 250,00 грн; 22.07.2009 року — його зменшено до 90,00 грн; 23.11.2009 року — його зменшено до 80,00 грн; 29.12.2009 року — його зменшено до 70,00 грн; 27.05.2010 року — його зменшено до 60,00 грн; 19.07.2010 року — його зменшено до 10,00 грн; 27.07.2011 року — його збільшено до 600,00 грн; 19.06.2013 року — його збільшено до 4 000,00 грн; 02.08.2013 року — його збільшено до 8 000,00 грн; 12.07.2016 року — його збільшено до 12 000,00 грн; 25.07.2016 року — його збільшено до 15 000,00 грн; 31.01.2017 року — його збільшено до 15 300,00 грн; 02.03.2018 року — його збільшено до 27 050,00 грн; 02.03.2018 року — його зменшено до 15 300,00 грн; 13.04.2018 року — його збільшено до 31 500,00 грн; 13.04.2018 року — його збільшено до 35 000,00 грн; 15.04.2018 року — його збільшено до 50 000,00 грн; 07.06.2018 року — його збільшено до 51 500,00 грн; 17.04.2019 року — його зменшено до 0,00 грн (а.с. 76). Вказане також підтверджується випискою по рахунку.
Згідно підписаної анкети-заяви відповідач отримав кредитну картку № НОМЕР_2 . 
       Матеріалами справи, зокрема, довідкою про надання та перевипуск кредитних карт підтверджується термін дії картки, а саме: № НОМЕР_2 до 10/09; № НОМЕР_3 до 08/16; № НОМЕР_4 до 01/22 (а.с. 77).
       Випискою про рух коштів по карті відповідача встановлено, що ОСОБА_1 активно користувався кредитною карткою після встановлення кредитного ліміту у сумі 51 500 грн, а також здійснював погашення заборгованості за кредитним договором, останній раз 30.05.2019 року шляхом переказу на картку, тобто погодився зі змінами кредитного ліміту по картці (а.с. 62-75).
       Відповідно до розрахунку Банку, сума заборгованості відповідача за тілом кредиту становить 70 341,37 грн та заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 35 858,62 грн.
Відповідачем не було подано до суду будь-яких доказів, які б спростовували факт отримання ним кредитної картки, встановлення на неї кредитного ліміту у сумі 51 500 грн, а також відсутності у нього заборгованості за кредитним договором б/н від 06.11.2006 року.
Слід звернути увагу на те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75.
Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, та береться судом апеляційної інстанції до уваги у сукупності з іншими доказами.
       Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів вважає, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
       За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог Банку та стягнення з відповідача на його користь заборгованості за тілом кредиту у сумі 51 500,00 грн.
В іншій частині вказаних позовних вимог слід відмовити у зв`язку з тим, що позивачем не доведено та підтверджується матеріалами справи збільшення кредитного ліміту до 70 341,37 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення простроченого тіла кредиту у розмірі 35 858,62 грн, пені у розмірі 37 921,44 грн та пені на суму боргу від 100 грн у розмірі 300,00 грн, колегія суддів виходить з наступного.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченим тілом кредиту, а також пеню за несвоєчасну сплату кредиту і пеню за несвоєчасну сплату кредиту на суму боргу від 100 грн.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді справи, яка переглядається.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (06 листопада 2006 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (04 вересня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів обслуговування витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Крім того, як видно з матеріалів справи, позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано дві різні редакції Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 19-33 та 80-89), що в свою чергу підтверджує висновок колегії суддів про те, що кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку у редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, а з матеріалів справи не можливо встановити з якою саме редакцією Умов та Правил був ознайомлений відповідач при підписанні анкети-заяви від 06.11.2006р.
Колегія суддів вважає, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua та містяться у матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 06 листопада 2006 року шляхом підписання анкети-заяви.
Заборгованість за простроченим тілом кредиту - це нарахування коштів, яких відповідач фактично не отримував, що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 293/599/19-ц (провадження № 61-6796св20), і які виконані банком відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, однак, надані банком Умови та Правила не містять підпису відповідача про ознайомлення з ними, у зв`язку з чим їх не можна вважати складовою частиною кредитного договору та досягненням між сторонами згоди щодо всіх його істотних умов, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальності за неналежне виконання кредитних зобов`язань у вигляді пені.
На відміну від кредитних договорів, за якими загальний розмір кредиту надається відразу (одноразово), в договорі про надання споживчого кредиту у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку (за яким позичальник має можливість використовувати ліміт частинами з правом подальшого використання вільного залишку ліміту, а у разі повного повернення коштів до закінчення строку кредитування - повторно отримати кредит (зняти кошти) або його частину в межах ліміту), - розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені, а тому сукупна сума всієї заборгованості за тілом кредиту може включати в себе заборгованість за частиною кредиту, строк сплати якої не закінчився (поточне тіло кредиту), та/або заборгованість за частиною кредиту, яка не була повернута в обумовлений термін (прострочене тіло кредиту).
З доданої банком виписки по рахунку встановлено, що при нарахуванні заборгованості за кредитним договором, а саме: заборгованості за простроченим тілом кредиту в тому числі включено: відсотки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України; пеня за прострочку кредиту, комісія за обслуговування, які не були передбачені умовами підписаної позивачем заяви приєднання до умов та правил, щомісячний платіж за послугою “Миттєва розстрочка”, а також списання відсотків за відсотковою ставкою більше ніж було узгоджено сторонами при підписанні анкети-заяви від 06.11.2006р. Крім того, позивачем не заявлено вимог про стягнення відсотків.
Разом із тим, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення коштів за послугою “Миттєва розстрочка”, оскільки користування відповідачем вказаною послугою нічим об`єктивно не підтверджено, зокрема матеріали справи не містять будь-яких доказів укладення між сторонами кредитних договорів купівлі-продажу товарів у розстрочку на підставі яких можливо було б перевірити продавця товару, товар, його дійсну вартість, кількість платежів за договором, можливість нарахування відсотків за відповідним договором тощо.
Таким чином, АТ КБ «Приватбанк» не доведено факт заборгованості «за простроченим тілом кредиту» у розмірі 35 858,62 грн, оскільки позивачем не відмежовано різницю між заборгованістю за тілом кредиту та заборгованістю за простроченим тілом кредиту.
За таких обставин, враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених банком вимог в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом та пені, у зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю.
На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 772,51 грн.
       На підставі ст. 141 ЦПК України з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених апеляційних вимог у сумі 1 853,96 грн, а також на користь держави у сумі 368,00 грн.
       Керуючись ст. ст.259,367,374,376,381,382,384 ЦПК України, колегія суддів , -

                                       П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
       Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2020 року – скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
       Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 06 листопада 2006 року станом на 15 серпня 2019 року у розмірі 51 500,00 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у сумі 772,51 грн.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1  судовий збір у сумі 1 853,96 грн.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у сумі 368,00 грн.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий:                                                                В.С. Городнича

       Судді:                                                                        О.В. Лаченкова

                                                                               М.Ю. Петешенкова