Постанова
Іменем України
20 травня 2022 року
м. Київ
справа № 727/7824/16
провадження № 61-1519св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., 
Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 11 лютого 2020 року в складі судді Чебан В. І. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 03 червня 2020 року в складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Литвинюк І. М., Владичана А. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 ОСОБА_2 про визнання недійсним договору 
купівлі-продажу.
Позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_1 тривалий проміжок часу спілкувався із ОСОБА_5 , який з корисливих мотивів турбувався про позивача, чим вводив останнього в оману щодо своїх добрих намірів.
Під час спілкування ОСОБА_5 переконав  ОСОБА_1 про необхідність виготовлення документів на самочинне будівництво до квартири АДРЕСА_1 , що належала останньому на праві власності. 
Позивач погодився на пропозицію ОСОБА_5 та передав йому правовстановлюючі документи на вищевказану квартиру для реєстрації 
у визначений законом спосіб самочинного будівництва, а також 29 січня 
2014 року видав на його ім`я довіреність, яка посвідчена нотаріусом. Вказував, що зміст довіреності не читав, оскільки ОСОБА_5 переконав його, що ця довіреність є правильною.
Наприкінці 2015 року позивач дізнався, що його квартиру за договором купівлі-продажу від 07 березня 2014 року відчужено на підставі зазначеної вище довіреності з перевищенням повноважень, всупереч інтересам довірителя на користь ОСОБА_2 , який є сином ОСОБА_5 .
Крім того, на підставі спірної довіреності з перевищенням повноважень, всупереч інтересам довірителя на користь ОСОБА_2 було відчужено належну позивачу присадибну земельну ділянку площею 0,0364 га на 
АДРЕСА_2 , про що 07 березня 2014 року укладено відповідний договір купівлі-продажу.
Зазначав, що грошових коштів за продане майно він не отримував 
і не бажав відчужувати це майно, зокрема, і єдине своє житло, 
оскільки вважав, що видавав довіреність на реєстрацію самочинного 
будівництва, а не на відчуження квартири та земельної ділянки. 
Вказував, що укладені договори купівлі-продажу суперечить вимогам 
статей 638, 655 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), 
а довіреність - вимогам статей 1000-1006 ЦК України, тому зазначені правочини підлягають визнанню недійсними.
На підставі викладеного  ОСОБА_1 з урахуванням уточнених позовних вимог просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу від 07 березня 2014 року, відповідно до умов якого ОСОБА_5 в інтересах позивача відчужив квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , з приведенням сторін у цій частині у попереднє становище; визнати недійсним договір купівлі-продажу присадибної земельної ділянки площею 0,0364 га на 
АДРЕСА_2 , за умовами якого ОСОБА_5 в інтересах позивача 
07 березня 2014 року відчужив це майно на користь ОСОБА_2 , 
з приведенням сторін у цій частині у попереднє становище; визнати 
частково недійсним доручення (довіреність), видане позивачем на ім`я 
ОСОБА_5 , посвідчене 29 січня 2014 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Король О. В.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівців від 02 березня 
2017 року залучено до участі у справі як правонаступника померлого відповідача ОСОБА_4 - його спадкоємця ОСОБА_2 .
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівців від 06 грудня 
2017 року позовні вимоги в частині  визнання частково недійсним доручення, визнання недійсним договору купівлі-продажу присадибної земельної ділянки, з приведенням сторін в цій частині в попереднє становище, залишено без розгляду.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівців від 15 травня 
2018 року залучено до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_3 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівців від 11 лютого 
2020 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 03 червня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами підстав для визнання недійсним договору 
купівлі-продажу квартири. Спірний договір відповідає вимогам закону, підстави для його визнання недійсним відсутні. 
Так, довіреність від 29 січня 2014 року була предметом перевірки в іншій справ № 727/10189/17 та судовим рішенням, яке набрало законної сили, відмовлено у визнанні її недійною. Вказаною довіреністю ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_4 , зокрема, продати належне йому майно 
з установленням ціни на власний розсуд. На підставі зазначеної довіреності ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 і продав спірну квартиру на користь ОСОБА_2 , а кошти за договором купівлі-продажу отримані представником продавця від покупця до підписання цього правочину. ОСОБА_5 діяв у спірному правочині як представник власника за довіреністю від 29 січня 2014 року, при цьому мав необхідний обсяг цивільної дієздатності для вчинення зазначеного правочину.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі позивач посилається на пункт 3 частини другої 
статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) як на підставу оскарження судових рішень. 
Також у касаційній скарзі заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), 
а саме зазначає, що суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої 
статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункти 1, 2, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачі намагалися приховати докази та лише на виконання ухвали суду першої інстанції від 05 липня 
2017 року надли згоду дружини покупця на укладення договорів 
купівлі-продажу.
Спірні квартиру та земельну ділянку відчужено всупереч волі позивача та внаслідок неправомірних дій повіреного. Так, ОСОБА_1 здійснив добудову до квартири та саме з метою офіційної реєстрації цієї добудови видав довіреність на ім`я ОСОБА_5 , проте останній мав на меті незаконно заволодіти спірним майном, тому відчужив це майно на користь свого сина. Представник позивача та покупець діяли виключно в своїх інтересах. При цьому ОСОБА_1 не отримував жодних коштів за вищевказане майно. Фактично відповідачі набули спірне майно безкоштовно та з порушенням вимог закону. Позивач не мав наміру відчужувати єдине житло, де постійно проживає.
Суд першої інстанції залишив поза увагою аргументи ОСОБА_1 , не дав їм належної оцінки, не дослідив зібрані у справі докази та всупереч принципам цивільного судочинства відмовив у задоволенні позову. Суди встановили обставини справи на підстав недопустимих доказів. Апеляційний суд на вказані порушення місцевого суду та аргументи апеляційної скарги уваги не звернув та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін. Місцевий суд безпідставно відмовив у збільшенні позовних вимог та одночасному розгляді пов`язаної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та довіреності.
Зміст спірного правочину суперечить нормам матеріального права, тому його необхідно визнати недійсним, оскільки він порушує права позивача. ОСОБА_1 не уповноважував ОСОБА_5 на відчуження спірної квартири.
Інші учасники справи відзиву на касаційну скаргу не направили.
Провадження у суді касаційної інстанції
Касаційна скарга подана до Верховного Суду  ОСОБА_1 26 січня 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи
Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 квітня 2004 року ОСОБА_1 , який проживає в квартирі АДРЕСА_3 , є спадкоємцем майна ОСОБА_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкове майно, на яке видане свідоцтво, складається з квартири 
АДРЕСА_1 .
Довіреністю від 29 січня 2014 року, посвідченою приватним 
нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Король О. В., 
ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_4 на розпорядження всім своїм майном та надав останньому право представляти свої інтереси в усіх підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності, зокрема, 
в органах нотаріату, а також право продати майно, належне позивачу, 
із встановленням його ціни на власний розсуд.
Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 07 березня 2014 року ОСОБА_5 , який діє від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Король О. В. 29 січня 2014 року, продав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . За цим договором продавець передав майно (предмет договору) у власність покупця, а представник покупця прийняв майно і сплатив за нього погоджену грошову суму. Продаж майна за домовленістю сторін вчинено за ціною 83 233 грн, кошти отримані представником продавця від покупця до підписання цього договору. Сторони стверджують факт повного розрахунку за цим договором.
ОСОБА_3 (дружина ОСОБА_5 ) надала згоду на придбання (купівлю) спірної квартири, що підтверджується заявою від 07 березня 
2014 року, засвідченою приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О. О.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності ОСОБА_2 є власником квартири 
АДРЕСА_1 на підставі договору 
купівлі-продажу від 07 березня 2014 року.
Відповідно до довідок Комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 5 (далі - КЖРЕП № 5) від 01 грудня 2016 року та від 12 квітня 2018 року власником квартири 
АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 зазначено як колишнього власника.
Згідно з актом від 08 грудня 2016 року, складеного комісією в складі працівників КЖРЕП № 5, колишній власник ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 станом на 08 грудня 2016 року не проживає.
За змістом квитанції та акта звірки взаєморозрахунків за електроенергію 
№ 60357 станом на 13 квітня 2018 року за ОСОБА_2 заборгованість відсутня.
Суди також встановили, що ОСОБА_6 (брат позивача) звертався 
до правоохоронних органів щодо неправомірного заволодіння (внаслідок шахрайських дій) спірною квартирою. За вказаним фактом 31 грудня 
2015 року порушено кримінальне провадження.
Постановою від 18 березня 2016 року вищевказане кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення.
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати недійсним укладений 07 березня 2014 року договір 
купівлі-продажу належної йому присадибної земельної ділянки площею 0,0364 га на АДРЕСА_2 , проданої повіреним ОСОБА_4 ; визнати частково недійсним доручення (довіреність), видане ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 , посвідчене приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Король О. В. 
29 січня 2014 року, в частині укладення договорів купівлі-продажу всієї належної йому нерухомості (квартири та присадибної земельної ділянки за вищевказаною адресою), крім узаконення самовільного переобладнання квартири за вказаною вище адресою.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівців від 22 квітня 
2019 року у справі № 727/10189/17, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 21 серпня 2019 року та постановою Верховного Суду від 08 лютого 2021 року, у задоволенні вищевказаного позову про визнання частково недійсним доручення (довіреності) та визнання недійсним договору купівлі-продажу присадибної земельної ділянки відмовлено.
Під час розгляду справи № 727/10189/17 суди встановили, що приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Король О. В. 
перед підписанням довіреності від 29 січня 2014 року перевірив 
дієздатність ОСОБА_1 та роз`яснив йому зміст статей 203, 214, 
237-250 ЦК України, статей 65, 74 Сімейного кодексу України, 
статей 172-174 Податкового кодексу України, що останній підтвердив своїм підписом на довіреності. ОСОБА_1 не довів підстав для визнання частково недійсною довіреності та недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується 
з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Спірний договір відповідає вимогам закону, підстави для його визнання недійсним відсутні. Довіреність 
від 29 січня 2014 року була предметом перевірки в іншій справ 
№ 727/10189/17 та судовим рішення, яке набрало законної сили, відмовлено у визнанні її недійною. Вказаною довіреністю ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_4 , зокрема, продати належне йому майно з установленням ціни на власний розсуд. На підставі зазначеної довіреності ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 і продав спірну квартиру на користь 
ОСОБА_2 , а кошти за договором купівлі-продажу отримані представником продавця від покупця до підписання цього правочину. ОСОБА_5 діяв у спірному правочині як представник власника за довіреністю від 29 січня 2014 року, при цьому мав необхідний обсяг цивільної дієздатності для вчинення зазначеного правочину.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи таке.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, 
частина перша статті 16 ЦК України).
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16 лютого 
2022 року у справі № 299/857/19.
Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня 
2022 року у справі № 678/326/17.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі 
№ 638/2304/17.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував на порушення прав внаслідок вчинення його представником договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , оскільки не мав наміру укладати такий правочин.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів 
цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів.
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).
Частинами першою та другою статті 238 ЦК України встановлено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.
Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).
Згідно з частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу 
з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. При цьому здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18.
За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16.
Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
Статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляє.
Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.
Відповідно до положень статей 1003, 1004, 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. До обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителю на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за  умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку 
з виконанням доручення.
У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, 
що довіреністю від 29 січня 2014 року, посвідченою приватним 
нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Король О. В., 
ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_4 на розпорядження всім своїм майном та надав останньому право представляти свої інтереси в усіх підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності, зокрема, 
в органах нотаріату, а також право продати майно, належне позивачу, 
із встановленням його ціни на власний розсуд.
Довіреність від 29 січня 2014 року не була припинена та (або) 
скасована довірителями на час вчинення спірного правочину, а отже, 
з урахуванням її змісту, наділяла повіреного ( ОСОБА_4 ) відповідними повноваженнями, зокрема, продати належне ОСОБА_1 майно із встановленням його ціни на власний розсуд.
Довіреність від 29 січня 2014 року була предметом перевірки в іншій справі № 727/10189/17 та судовим рішення, яке набрало законної сили, відмовлено у визнанні її недійною. 
На підставі зазначеної довіреності ОСОБА_5 в інтересах 
ОСОБА_1 і продав спірну квартиру на користь ОСОБА_2 , 
а кошти за договором купівлі-продажу отримані представником продавця від покупця до підписання цього правочину. 
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 
першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).
Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 
2022 року у справі № 522/23819/15-ц.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Спірний договір відповідає вимогам закону, підстави для його визнання недійсним відсутні. ОСОБА_5 діяв у спірному правочині як представник власника квартири АДРЕСА_1 за довіреністю 
від 29 січня 2014 року, при цьому мав необхідний обсяг цивільної дієздатності для вчинення цього правочину.
Cуди належно оцінили зміст виданої довіреності, яка на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу була чинною та в подальшому недійсною не визнавались.
Також суди правильно встановили, що, видаючи довіреність, 
 ОСОБА_1 як повнолітня та дієздатна особа повинен був розуміти правові наслідки своїх дій та те, що він наділив ОСОБА_5 , зокрема, правом продажу належного йому майна на умовах, визначених повіреним.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.
На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що відсутні правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу 
від 07 березня 2014 року квартири  
АДРЕСА_1 з підстав вимог статей 203, 215, 638, 655 ЦК України.
При цьому Верховний Суд враховує, що вимоги про визнання недійсною довіреності не були предметом розгляду судів попередніх інстанцій, тому, відповідно, не є предметом касаційного перегляду, отже, безпідставним 
є посилання позивача на норми статей 1000-1006 ЦК України.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання у касаційній скарзі на 
пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки питання щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (заявлених вимогах про визнання недійсним договору купівлі-продажу внаслідок  неправомірних дій представника (перевищення останнім повноважень) під час укладення такого правочину) неодноразово було предметом дослідження суду касаційної інстанції, що підтверджується, зокрема, судовими рішеннями касаційного суду, на які містяться посилання у цій постанові. При цьому позивач у касаційній скарзі не зазначає, щодо якої саме норми (яких саме норм) права відсутній висновок Верховного Суду.
Безпідставними є доводи касаційної скарги, що відповідачі намагалися приховати докази та лише на виконання ухвали суду першої інстанції 
від 05 липня 2017 року надли згоду дружини покупця на укладення спірного договору, оскільки суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Надання відповідачем вищевказаного доказу на виконання ухвали суду не може розцінюватися як зловживання правами. При цьому Верховний Суд враховує, що вимоги у цій справі не ґрунтувалися на відсутності згоди дружини покупця щодо укладення спірного правочину.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що позивач не отримав коштів за відчужену квартиру, оскільки ймовірна непередача останньому отриманих від продажу квартири коштів не є підставою для визнання спірного правочину недійсним, однак не позбавляє його права звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення таких коштів за наявності правових підстав та належного обґрунтування зазначених вимог.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16 квітня 
2020 року у справі № 350/1721/18.
Доводи позивача про те, що він не мав наміру відчужувати належну йому квартиру, а хотів лише зареєструвати самочинну прибудову до цієї квартири не підтверджені належними та допустимими доказами, тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що представник позивача та покупець діяли виключно в своїх інтересах, оскільки позивач також не довів належними і допустимими доказами умисел вказаних осіб 
на вчинення правочину всупереч його інтересам. Вчиняючи правочин, предметом якого є спірна квартира, покупець та представник діяли в межах чинного законодавства з урахуванням повноважень, наданих останньому позивачем на підставі довіреності. Отже, позивач не довів, що спірне майно вибуло з його розпорядження та володіння не за його волею.
Доводи касаційної скарги, що за спірним правочином було відчужено єдине житло позивача, не заслуговують на увагу та спростовується зібраними 
у справі доказами. Так, згідно з актом від 08 грудня 2016 року, 
складеним комісією в складі працівників КЖРЕП № 5, колишній власник 
ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 станом на 08 грудня 2016 року не проживає. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта 
від 09 грудня 2016 року ОСОБА_1 є власником: квартири АДРЕСА_4 ; квартири АДРЕСА_5 ; будинку АДРЕСА_6 .
Безпідставними є доводи касаційної скарги, що суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні та які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість. Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. У мотивувальній частині судових рішень наведено дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, 
з яких суди виходили при вирішення спору. При цьому у касаційній скарзі не зазначено конкретно, які саме докази, на думку відповідача, 
є недопустимими.
Доводи касаційної скарги, що суди помилково не розглянули у цій справі уточнені вимоги про визнання недійсними довіреності від 29 січня 2014 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 березня 2014 року, не заслуговують на увагу, оскільки вказані вимоги залишені без розгляду ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівців від 06 грудня 
2017 року, яка не була оскаржена до суду апеляційної інстанції та набрала законної сили.
При цьому суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
З урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги, яким судами першої та апеляційної інстанцій надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи. 
При цьому суд врахував усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. 
Європейський суд з прав людини вказав, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої 
статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційний суд не встановив.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 11 лютого 
2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 03 червня 
2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                   І. М. Фаловська
                                                                                                С. Ю. Мартєв
                                                                                                В. В. Сердюк