ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1105/22 Справа № 204/997/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т.О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, третя особа – Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпро, про визнання незаконними результатів перевірки, –

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі – Дніпропетровський ОТЦК та СП), третя особа – Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпро (далі – КЕВ м. Дніпро), про визнання незаконними результатів перевірки.

Позовна заява, мотивована тим, що він проходив військову службу в період з 05.09.1973 року по 26.09.1996 року на різних посадах. 21.12.1993 року позивач подав рапорт до житлової комісії в/ч НОМЕР_1 про зарахування на квартирний облік, так як на той час житловою площею не був забезпечений. 22.12.1993 року, обіймаючи посаду командира в/ч НОМЕР_1 , житловою комісією цієї військової частини, він був поставлений на облік в чергу на отримання житлових приміщень в/ч НОМЕР_1 за № 16 на підставі Правил обліку громадян на отримання жилих приміщень. 26.09.1996 року він був звільнений з військової служби в запас із залишенням на квартирному обліку для позачергового одержання житлового приміщення за рахунок житлового фонду військової частини. Після звільнення в запас він продовжував перебувати на квартирному обліку в цій же військовій частині, однак житла так і не отримав. У зв`язку з тим, що на той час (1996 рік) було неможливо отримати роботу в Новомосковському районі, він працевлаштувався у Військовий місцевий суд Дніпропетровського гарнізону на посаду судового розпорядника та відповідно був прописаний в АДРЕСА_1 , оскільки до працевлаштування та переїзду у місто Дніпро, він винаймав квартиру АДРЕСА_2 . 16.07.2007 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська (справа № 2а-123/2007) було винесено постанову про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, а саме: визнано незаконною відмову голови житлової комісії Дніпропетровського обласного війського комісаріату в постановці на квартирний облік на першочергове отримання житлового приміщення в місті Дніпропетровську та зобов`язано житлову комісію Дніпропетровського ОВК поставити його на облік на першочергове отримання житла в місті Дніпропетровську з 22.12.1993 року. 02.08.2007 року, на виконання постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська житлова комісія Дніпропетровського ОВК постановила, що згідно наданих документів зарахувати ОСОБА_1 на квартирний облік з 22.12.1993 року, на позачергове отримання житла з 22.11.1996 року та на першочергове отримання житла з 19.10.2005 року. Також, 20.09.2013 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом було винесено постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі, на виконання якої, 30.09.2015 року позивача було знов зараховано на квартирний облік.

Відповідно до протоколу № 51 від 30.11.2018 року, на той час Дніпропетровському ОВК розподілено 8 квартир для постійного проживання за адресою: АДРЕСА_3 , з них 6 однокімнатних та 2 двокімнатні квартири. 07.12.2018 року на засіданні житлової комісії Дніпропетровського ОВК було винесено питання щодо надання однокімнатної квартири АДРЕСА_4 , житловою площею 20,9 кв.м., загальною площею 48,4 кв.м. для постійного місця проживання у відповідності до списку осіб, що потребують поліпшення житлових умов та які виявили бажання і надали згоду отримати постійне житло за межами міста Дніпро, полковнику запасу ОСОБА_1 , який перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов при Дніпропетровському ОВК у загальній черзі з 22.12.1993 року, позачерговій черзі з 19.10.2005 року та першочерговій черзі з 21.11.1996 року. Оскільки зауважень та заперечень з цього приводу не було, комісія постановила надати цю квартиру позивачу. 11.12.2018 року Протокол засідання житлової комісії Дніпропетровського ОВК від 07.12.2018 року № 12 був затверджений наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 577 від 11.12.2018 року.

Однак, 18.07.2019 року, майже через 8 місяців, Головним Квартирно-експлуатаційним управлінням Збройних Сил України здійснена перевірка особової справи позивача, щодо погодження отримання постійного житлового приміщення в місті Кам`янське, з матеріалів якої, йому стало відомо, що житловій комісії Дніпропетровського ОВК пропонується: 1) Розібратися з законністю зарахування на квартирний облік ОСОБА_1 , для цього витребувати у ОСОБА_1 довідку про місце прописки на час прийняття рішення про зарахування на квартирний облік. Подати запити до КЕВ м. Дніпро про надання відомостей про перебування на квартирному обліку в гарнізоні, здачі житла за попереднім місцем проходження служби. 2) З військової частини НОМЕР_2 витребувати копії документів з книги протоколів, книги обліку осіб, що перебувають на квартирному обліку, списки перебуваючих на квартирному обліку, визначитись чи перебував він на квартирному обліку взагалі і чи знімали його. 3) Надати запит до військової частини НОМЕР_2 про надання інформації чи проводились заходи по розформуванню військової частини НОМЕР_1 , чи військову частину просто перенумерували. 4. Відмінити рішення житлової комісії, які були прийняті з порушенням вимог житлового законодавства та про надання постійного житла в місті Кам`янське. 5) Виконати рішення суду і поставити ОСОБА_1 на облік на першочергове отримання житла в місті Дніпропетровську з 22.12.1993 року.

На підставі зазначеного листа, від 18.07.2019 року на засіданні житлової комісії Дніпропетровського ОТЦК та СП шостим питанням було постановлено протоколом засідання житлової комісії Дніпропетровського ОТЦК та СП від 07.10.2019 року № 7 позивача було знято з обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання постійного житла при Дніпропетровському ОТЦК та СП.

Позивач зазначав, що вищевказані дії проводилися з метою, щоб позбавити позивача законного права отримання житла.

Згідно вказаного протоколу від 07.10.2019 року № 7, підставами для зняття полковника у відставці ОСОБА_1 з квартирного обліку є: п.4 розділу І та п.21 розділу VІ наказу Міністерства оборони України від 31.07.2018 року № 380 «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», зокрема тих обставин, що у листі начальника КЕВ є пряме ствердження про отримання та забезпечення позивача постійним житлом, а саме 2-х кімнатною квартирою, якою він був повністю забезпечений на момент її втрати. Однак, в рішенні Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24.07.2020 року роз`яснено, що ОСОБА_1 18.03.1993 року повністю здав квартиру АДРЕСА_5 . Також, позивач звертав увагу, що в протоколі від 07.10.2019 року № 7, головою житлової комісії Дніпропетровського ОТЦК та СП були визначені порушення, які виявлені при перевірці облікової справи, а саме, те, що за інформацією КЕВ м. Дніпро гр. ОСОБА_1 було видано 3 довідки про забезпечення житлом, що не відповідає дійсності.

Позивач вважав зняття його з квартирного обліку незаконним, таким, що порушує його конституційні права, та положення нормативно-правових актів, що регламентують порядок включення/виключення з квартирного обліку військовослужбовців та членів їх сімей.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд: скасувати протоколу засідання житлової комісії від 07.10.2019 року № 7 в частині зняття ОСОБА_1 з обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов; зобов`язати житлову комісію Дніпропетровського ОТЦК та СП відновити позивача на квартирному обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання постійного житла при Дніпропетровському ОТЦК та СП.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08.07.2021 року позовні вимоги задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення житлової комісії Дніпропетровського ОТЦК та СП оформлене протоколом № 7 від 07.10.2019 року та затверджене наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 № 504 від 07.10.2019 року в частині зняття полковника у відставці ОСОБА_1 з квартирного обліку при ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зобов`язано Дніпропетровський ОТЦК та СП в особі його житлової комісії поновити полковника у відставці ОСОБА_1 на квартирному обліку осіб при ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі Дніпропетровський ОТЦК та СП, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача – без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що позивач ОСОБА_1 21.11.1996 року був звільнений з військової служби в запас з правом носіння військової форми, з вислугою років 25 років 5 місяців, був направлений на військовий облік до Новомосковського об`єднаного воєнкомату Дніпропетровської області та був звільнений з залишенням на квартирному обліку для позачергового одержання житлового приміщення за рахунок житлового фонду військової частини, що підтверджується копією наказу № 173 від 21.11.1996 року та копією витягу з наказу № 083 від 26.09.1996 року (а.с.33,34).

Засіданням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 22.12.1993 року позивач був зарахований на квартирний облік на підставі його рапорту від 21.12.1993 року, що підтверджується копією витягу з протоколу № 12 від 22.12.1993 року та копією рапорту від 21.12.1993 року № 216 (а.с.29,32).

Також, 18.03.1993 року позивач повністю здав квартиру АДРЕСА_5 , що підтверджується копією довідки № 166 від 16.12.1993 року (а.с.30). Довідка не містить будь яких інших умов, застережень.
У подальшому, особовий рахунок на вказану квартиру, з дозволу начальника гарнізону, був переоформлений на ОСОБА_2 за заявою останньої, що підтверджується копією довідки № 211 від 18.03.1993 року (а.с. 31).

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення № НОМЕР_3 від 19.10.2005 року (а.с.15) та має право на першочергове забезпечення житловою площею, як це передбачено у статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”.

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16.07.2007 року визнано незаконною відмову голови житлової комісії військового комісаріату Дніпропетровської області про відмову у постановці на квартирний облік на першочергове отримання житлового приміщення в місті Дніпропетровську ОСОБА_1 , та зобов`язано житлову комісію постановити ОСОБА_1 на облік на першочергове отримання житла в місті Дніпропетровську з 22.12.1993 року (а.с.47).

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.09.2013 року скасовано протокол засідання житлової комісії Дніпропетровського ОВК № 9 від 10.12.2010 року в частині зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку та зобов`язано житлову комісію Дніпропетровського ОВК постановити ОСОБА_1 на облік на першочергове отримання житла в місті Дніпропетровську (а.с.53-55).

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29.04.2014 року вказана постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.09.2013 року залишена без змін (а.с.56).

30 вересня 2015 року ОСОБА_1 поновлено в черзі та внесено до списків осіб, які потребують поліпшення житлових умов при Дніпропетровському ОВК у загальну чергу з 22.12.1993 року, до списків позачергової черги з 21.11.1996 року, до списків першої черги з 19.10.2005 року зі складом сім`ї три особи: ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 (а.с.57).

Відповідно до довідок від 28.11.2016 року, від 09.11.2018 року, від 06.12.2018 року, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває на військовому обліку в Новомосковському об`єднаному міському військовому комісаріаті Дніпропетровської області та на його утриманні знаходиться сім`я у кількості однієї особи, що підтверджується довідками від 26.11.2015 року, 12.11.2018 року, 07.12.2018 року.

Відповідно до списку надання житлової площі для постійного проживання у ІНФОРМАЦІЯ_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 зарахований на квартирний облік 22.12.1993 року, першочергово – 19.10.2005 року, позачергово – 21.11.1996 року.

07 грудня 2018 року відбулось засідання житлової комісії Дніпропетровського ОВК, на якому було вирішено питання про надання позивачу житла, про що свідчить протокол № 12 від 07.12.2018 року (а.с.38).

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 572 від 11.12.2018 року було затверджено протокол засідання житлової комісії Дніпропетровського ОВК № 2 від 07.12.2018 року та вирішено надати для постійного проживання квартири у АДРЕСА_3 у відповідності до списку осіб, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають на обліку при Дніпропетровському ОВК та у Гарнізонній черзі: однокімнатну квартиру АДРЕСА_6 , полковнику запасу ОСОБА_1 , складом сім`ї 1 особа, що підтверджується витягом із наказу № 572 від 11.12.2018 року (а.с.39).

В ході перевірки облікової справи ОСОБА_1 . Головним КЕУ ЗС України були виявлені порушення та листом № 2354 від 18.07.2019 року запропоновано: 1) Розібратися з законністю зарахування на квартирний облік ОСОБА_1 , для цього витребувати у ОСОБА_1 довідку про місце прописки на час прийняття рішення про зарахування на квартирний облік. Подати запити до КЕВ м. Дніпро про надання відомостей про перебування на квартирному обліку в гарнізоні, здачі житла за попереднім місцем проходження служби; 2) З військової частини НОМЕР_2 витребувати копії документів з книги протоколів, книги обліку осіб, що перебувають на квартирному обліку, списки перебуваючих на квартирному обліку, визначитись чи перебував він на квартирному обліку взагалі і чи знімали його. 3) Надати запит до військової частини НОМЕР_2 про надання інформації чи проводились заходи по розформуванню військової частини НОМЕР_1 , чи військову частину просто перенумерували. 4) Відмінити рішення житлової комісії які були прийняті з порушенням вимог житлового законодавства та про надання постійного житла в місті Кам`янське. 5) Виконати рішення суду і поставити ОСОБА_1 на обліку на першочергове отримання житла в місті Дніпропетровську з 22.12.1993 року (а.с.40-43).

Рішенням засідання житлової комісії Дніпропетровського ОТЦК та СП від 07.10.2019 року, оформлене протоколом № 7 та затвердженим наказом військового комісара Дніпропетровського о ОТЦК та СП від 07.10.2019 року № 504, позивача знято з квартирного обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов.

Згідно вказаного рішення житлової комісії відповідача від 07.10.2019 року, підставами для зняття полковника у відставці ОСОБА_1 з квартирного обліку є: п.4 розділу І та п.21 розділу VI наказу Міністерства оборони України від 31.07.2018 року № 380 «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», зокрема, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 під час проходження служби вже було забезпечено постійним житлом, а окрім того, ОСОБА_1 було подано відомості, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на квартирний облік, включення до списків осіб, що мають право першочергового та позачергового одержання житлових приміщень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що підстави для зняття позивача з квартирного обліку були відсутні, а тому зняття його рішенням житлової комісії від 07.10.2019 року з обліку, порушено його право на одержання житла, передбачене законом.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Щодо пред`явлення позову до відповідача Дніпропетровського ОТЦК та СП.

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Предметом розгляду у цій справі є встановлення правомірності або протиправності протоколу засідання житлової комісії Дніпропетровського ОТЦК та СП від 07.10.2019 року № 7 в частині зняття полковника у відставці ОСОБА_1 з обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання постійного житла.

Тобто, позивач звернувся до суду з позовом, направленим на поновлення порушеного права на житло. Отже, цей позов поданий з метою поновлення прав позивача у сфері житлових відносин.

Той факт, що відповідачем є Дніпропетровський ОТЦК та СП не змінює правову природу спірних правовідносин і не відносить цей спір до публічно-правового.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 29.08.2018 року у справі № 488/1176/14-а зробила висновок про те, що якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки пов`язані поновленням порушеного права особи отримати житло, то такі спори відносяться до захисту цивільних (житлових) прав, незалежно від участі у справі суб`єктів владних повноважень як відповідача.

Практика щодо застосування вищезазначених норм права також викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі № 806/104/16, від 03.10.2018 року у справі № 757/37024/15-а, від 22.08.2018 року у справі № 826/13571/17, від 23.01.2019 року у справі № 806/5217/15, від 19.06.2019 року у справі № 826/7399/18 та постановах Верховного суду від 15.03.2019 року у справі № 822/2807/15, від 27.06.2019 року у справі № 638/13249/16-а, від 22.11.2019 року у справі № 826/852/16, від 21.02.2020 року по справі № 1640/2294/18, від 01.04.2020 року у справі № 447/302/17, від 12.06.2020 року у справі № 815/117/18, від 16.07.2020 року у справі № 815/545/18.

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом першої інстанції обставини справи підтверджують, що позовні вимоги ОСОБА_1 заявлено з метою захисту його житлових прав, а тому цей спір стосується приватноправових відносин.

Також, з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 звертався до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про скасування протоколу житлової комісії від 07.10.2019 року № 7 та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.01.2021 року у відкритті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 відмовлено (а.с.95-97).

Крім того, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача підтвердила, що третя особа КЕВ м. Дніпро не є юридичною особою, а Дніпропетровський ОТЦК та СП є належним відповідачем у даній справі.

Щодо суті спору.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною третьою статті 34 ЖК Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду.

Облік потребуючих поліпшення житлових умов громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво або беруть пайову участь у житловому будівництві, здійснюється за місцем роботи, а за їх бажанням – також і за місцем проживання (частина перша статті 37 ЖК Української РСР).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною першою статті 12 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” визначено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно абзацу 4 частини першої статті 12 зазначеної статті, в редакції чинній на час звільнення позивача з військової служби, військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.

Відповідно до частини дев`ятої статті 12 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування – у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів, та користуються правом позачергового одержання житла.

Отже, зазначеним законом держава взяла на себе обов`язок забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями, і зокрема, військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Законодавством.

Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року № 1081, визначає механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців – осіб офіцерського, старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях після звільнення та членів їх сімей (пункт 1 Порядку).

Згідно пункту 3 даного Порядку військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.

Пунктами 23, 24 Порядку визначено, що Облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов (далі – облік), ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах. Військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини. Датою зарахування на облік вважається день, коли житловою комісією військової частини винесено рішення про зарахування військовослужбовця на облік.

Відповідно до пункту 29 Порядку військовослужбовці, які перебувають на обліку при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду, а в разі розформування військової частини – у військовому комісаріаті і квартирно-експлуатаційному органі та користуються правом позачергового одержання житла.

Крім того, даний Порядок передбачає і випадки, коли військовослужбовці знімаються з обліку, а саме у разі: 1) поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; 2) засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; 3) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; 4) подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; 5) в інших випадках, передбачених законодавством (пункт 30 Порядку в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 9 Розділу IV Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 380 від 31.07.2018 року (далі – Інструкція), з метою здійснення контролю за організацією забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями наказом Міністерства оборони України утворюється комісія з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями (далі – Комісія з контролю).

Відповідно до пункту 14 Розділу IV Інструкції, рішення Комісії з контролю є підставою для оформлення протягом десяти робочих днів КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району та подання до виконавчих органів районної, міської, районної у місті ради документів для видачі спеціального ордера, який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення.

Пунктом 21 Розділу VI Інструкції встановлено, що зняття військовослужбовців з обліку проводиться у разі: поліпшення житлових умов до встановлених норм забезпечення житловою площею громадян у відповідному населеному пункті; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на квартирний облік, включення до списків осіб, що мають право першочергового та позачергового одержання житлових приміщень, або неправомірних дій посадових (службових) осіб при вирішенні питання про прийняття на квартирний облік; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до частини першої статті 40 ЖК Української РСР громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті.

Згідно з частинами другою, четвертою, п`ятою статті 40 ЖК Української РСР громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках: 1) поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення; 1-1) одноразового одержання за їх бажанням від органів державної влади або органів місцевого самоврядування грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення у встановленому порядку; 2) виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту; 3) припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР; 4) засудження до позбавлення волі на строк понад шість, заслання або вислання; 5) подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік.

Зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов провадиться органами,які винесли або затвердили рішення про взяття громадянина на облік. Про зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов громадяни повідомляються у письмовій формі з зазначенням підстав зняття з обліку.

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 має вислугу на військовій службі понад 20 років та перебував на квартирному обліку для поліпшення житлових умов з 22.12.1993 року. Крім того, неодноразово, за вищевказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, був поновлений в черзі та внесений до списків осіб, які потребують поліпшення житлових умов при Дніпропетровському ОВК у загальну чергу з 22.12.1993 року, до списків позачергової черги – з 21.11.1996 року, до списків першої черги – з 19.10.2005 року.

Також, як убачається з матеріалів справи, відповідачем не спростовано жодними доказами та встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24.07.2020 року у цивільній справі № 201/11033/19-ц, позивач 18.03.1993 року повністю здав квартиру АДРЕСА_5 , що підтверджується копією довідки № 166 від 16.12.1993 року (а.с.30). Зазначена довідка складена посадовими особами, зареєстрована, констатує конкретний факт про те, що підполковник ОСОБА_2 , займаєму ним житлову площу сдав повністю 18 березня 1993 року житловим органам Міністерства Оборони України та не містить будь-яких інших посилань, умов, зазначень. 
Особовий рахунок на вказану квартиру, з дозволу начальника гарнізону, був переоформлений на ОСОБА_2 за особистою заявою останньої, що підтверджується копією довідки № 211 від 18.03.1993 року (а.с.31).

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У зв`язку з наведеним, суд не приймає твердження відповідача та вважає безпідставними відповідні висновки житлової комісії, про те, що позивач був забезпечений постійним житлом, оскільки в обґрунтування вказаної позиції відповідачем не надано жодного доказу, як і не надано доказів на спростування вище вказаних обставин, встановлених судовим рішенням, що набрало законної сили та яке відповідачем не оскаржувалося.

Посилання житлової комісії на подання ОСОБА_1 відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на квартирний облік, включення до списків осіб, що мають право першочергового та позачергового одержання житлових приміщень, як на підставу, передбачену пунктом 21 розділу VI Інструкції, для зняття позивача з квартирного обліку, зокрема різних довідок Гвардійської КЕЧ, що містять різні відомості щодо обставин здачі попереднього житла позивачем, суд також вважає безпідставними, оскільки в обґрунтування вказаної позиції відповідачем, окрім посилання на сам лист ГКЕУ ЗСУ, не надано жодного доказу, як і не надано доказів на спростування достовірності вищевказаних довідок № 166 від 16.12.1993 року та № 211 від 18.03.1993 року, та не зазначено, на підставі чого відповідач прийшов до висновків про перевагу довідки № 160 від 02.11.2005 року, яка містить лише посилання на видачу довідки № 64 від 25.03.1993 року, яка взагалі відсутня в описі документів облікової справи позивача та матеріалах даної цивільної справи, внаслідок чого, висновки відповідача про те, що позивач добровільно залишив квартиру колишній дружині і дитині, а не здав її належним чином, що підпадає під штучне погіршення житлових умов, не відповідають дійсності, оскільки не доведені жодними доказами та, знову ж таки, спростовані рішенням суду від 24.07.2020 року у справі № 201/11033/19-ц, яким встановлено, що під час розлучення позивача з колишньою дружиною в судовому порядку, вирішувались вимоги виключно про розірвання шлюбу, а питання поділу майна подружжя не було предметом спору в даній цивільній справі.

Решта мотивів, викладених у рішенні житлової комісії від 07.10.2019 року, щодо обставин зміни місця реєстрації та проживання позивача, та «неправомірного» поновлення позивача рішенням суду в 2007 році, жодним чином не свідчать про будь-які неправомірні дії позивача (подання ним певних недостовірних відомостей, тощо), внаслідок яких, його безпідставно було включено до квартирної черги та давало б підстави для застосування відповідних положень пункту 21 розділу 6 Інструкції, щодо зняття ОСОБА_1 з обліку, а тому є безпідставними. Більше того, викладені обставини, що відбувалися в 1993 та 2005 роках неодноразово були предметом розгляду різних судів, якими позивач, в тому числі, поновлювався на квартирному обліку (постанова від 16.07.2007 року у справі № 2а-123/2007, постанова від 20.09.2013 року та ухвала від 29.04.2014 року у справі № 804/8245/13-а, рішення суду від 24.07.2020 року у справі № 201/11033/19) та на даний час жодним чином не змінилися. Також, суд звертає увагу відповідача та третьої особи на неприпустимість поза процесуальної критики судового рішення, що набрало законної сили, яке відповідачем не оскаржувалося та є обов`язковим до виконання відповідно до статті 129-1 Конституції України.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99 та від 20.03.2002 року № 5-рп/2002).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що військова служба пов`язана з обмеженнями прав, ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено навіть шляхом внесення змін до законодавства.

Отже, суд розглядаючи позов, виходить з розуміння, що забезпечення військовослужбовців належним житлом за безперервну тривалу військову службу є певною соціальною допомогою, підтримкою, додатком до основних джерел існування і спрямоване на реалізацію конституційного права кожного громадянина на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (стаття 48 Конституції України). Таким чином, при вступі на службу та під час її проходження, позивачу було державою гарантоване певне забезпечення і компенсації, які фінансуються із бюджету. Зупинення або звуження змісту і обсягу гарантованих Конституційних соціальних прав є недопустимим і не повинні погіршувати становище особи, а тому позивач має право на поліпшення житлових умов за рахунок фондів Міністерства Оборони України.

Системний аналіз зазначених обставин по справі з урахуванням положень викладеного вище законодавства, свідчить про те, що підстави для зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку були відсутні, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зняття його рішенням житлової комісії від 07.10.2019 року з обліку, порушено його право на одержання житла, передбачене Конституцією України.

В свою чергу, суд зазначає, що обов`язок держави перед згаданою категорією військовослужбовців виконується та припиняється саме фактом надання постійного житла (чи грошової компенсації за нього), що в даному випадку відповідачем не здійснено. Більше того, оскаржуваними діями відповідача, зокрема довільним та формальним тлумаченням норм чинного законодавства та обґрунтування їх листом ГКЕУ ЗСУ – штучно звужуються такі забезпечені Державою та Конституцією гарантій соціальної захищеності позивача, набуті під час проходження військової служби.

Беручи до уваги неодноразове поновлення порушених прав позивача численними судовими рішеннями, щодо квартирного обліку та забезпечення його житлом, суд зазначає, що при розгляді цієї справи має бути також враховано рішення Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

Так, у пункті 70 зазначеного рішення ЄСПЛ наголошено, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

В сенсі пункту 71 наведеного рішення, потреба державного органу виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Загалом, належне урядування, тобто процес прийняття рішення та подальше його впровадження/невпровадження, має декілька основних характеристик і означає: врахування потреб найбільш вразливих верств суспільства під час прийняття рішень; вимагає повного захисту прав людини; прозорість прийняття рішень, тобто інформація є у наявності у достатній кількості, у зрозумілій формі та є вільно доступною для тих, кого може стосуватись це рішення, чи його введення в дію; підвищення обізнаності громадян про їхні права під час звернення за одержанням послуг, покращення спроможності органів публічної влади та державних установ на місцях оцінювати свої послуги з погляду принципів верховенства права й належного врядування, зменшення прогалин і недоліків у цій сфері; відкритість, тобто державні органи мають працювати відкрито і також викладати мовою, яка є доступною для всіх громадян; відповідність (узгодженість) – політика та усі заходи мають бути взаємоузгодженими та зрозумілими.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини зазначає, що вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, від 02.12.2011 року).

В такому випадку, з урахуванням вимог національного законодавства і практики ЄСПЛ, щодо ОСОБА_1 , віднесеного до особливої соціальної категорії громадян, належним урядуванням з боку Держави в особі відповідача мало б бути вирішення питання щодо надання постійного житла (Квартири), під час надання якого, відповідач міг та зобов`язаний був завчасно перевірити обставини, що надають змогу/перешкоджають ухваленню такого рішення. В результаті того, що відповідач не перевірив зазначені факти та взяв до уваги лише висновки наведені у листі ГКЕУ ЗСУ та які вже були предметом оцінки судів, право позивача на поліпшення житлових умов, гарантоване державою, було порушене, і на сьогодні підлягає поновленню шляхом поновлення позивача на квартирному обліку на тих самих умовах, які існували до порушення його права.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні – гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач зловживає процесуальними правами, що виражається у повторному позові до одного й того самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судовим рішенням у цивільній справі № 201/11033/19 не надавалась оцінка законності протоколу житлової комісії, а позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у вимог про визнання незаконними результатів перевірки Головного Квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, оскільки ОСОБА_1 було обрано помилковий спосіб захисту, який сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права та наголошено на необхідності оскарження самого рішення (протоколу) житлової комісії, яке мало наслідком зняття ОСОБА_1 з квартирної черги.

Отже, суд першої інстанції, встановивши, що на час звільнення з військової служби ОСОБА_1 мав стаж військової служби понад 25 років та був зарахований на квартирний облік до списку першочергового забезпечення житлом як учасник бойових дій, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для зняття ОСОБА_1 та правильно вважав, що його право підлягає поновленню.

Враховуючи викладене, правильним є висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування рішення житлової комісії Дніпропетровського ОТЦК та СП оформлене протоколом № 7 від 07.10.2019 року та затверджене наказом військового комісара Дніпропетровського ОТЦК та СП № 504 від 07.10.2019 року в частині зняття полковника у відставці ОСОБА_1 з квартирного обліку при ІНФОРМАЦІЯ_2 , зобов`язавши Дніпропетровський ОТЦК та СП в особі його житлової комісії поновити полковника у відставці ОСОБА_1 на квартирному обліку осіб при Дніпропетровському ОТЦК та СП.

Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, у значній мірі зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції (995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки – залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2021 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко