Постанова                                      
Іменем України
31 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 755/17285/20
провадження № 61-21494св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Європромоптторг»,
третя особа - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Федоров Дмитро Сергійович, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва 
від 02 червня 2021 року у складі судді Гончарука В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Верланова С. М., Савченка С. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариство з обмеженою відповідальністю «Європромоптторг» (далі - 
ТОВ «Європромоптторг») про відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).
 
Позовна заява мотивована тим, що 25 липня 2020 року на дорозі Е101 Київ-Бровари сталася ДТП за участю автомобіля «Toyota», під керуванням 
ОСОБА_3 (власником автомобіля є позивач), та автомобіля «MAN», під керуванням ОСОБА_2 (власником транспортного засобу є 
ТОВ «Європромоптторг»).
 
Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року ОСОБА_2 був визнаний винним у вчиненні вказаної ДТП.
 
Вказує, що унаслідок ДТП автомобіль «Toyota» отримав механічні пошкодження. Вартість матеріальних збитків, заподіяних позивачу, як власнику транспортного засобу, складає 754 891,93 грн.
 
Посилаючись на те, що ОСОБА_2 на час ДТП перебував у трудових відносинах із ТОВ «Європромоптторг», то завдану майнову шкоду у розмірі 754 891,93 грн позивач просив стягнути саме з роботодавця винної особи.
 
Крім того, позивач також просив стягнути з відповідача витрати на доставку пошкодженого автомобіля на штрафмайданчик у розмірі 1 500 грн, витрати на проведення оцінки майнової шкоди автомобіля у розмірі 2 500 грн, витрати за зберігання пошкодженого автомобіля у розмірі 18 750 грн.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень 
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 червня                   2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 09 листопада 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах із 
ТОВ «Європромоптторг» у розумінні трудового законодавства, отже до спірних правовідносин положення частини першої статті 1172 ЦК України не підлягають, тому нести відповідальність за завдану позивачу майнову шкоду повинна саме винна у ДТП особа, а саме ОСОБА_2 , однак позову до винної особи позивач не заявляв.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, щосуд першої інстанції помилково, у порушення вимог частини четвертої статті 274 ЦПК України, розглянув справу у порядку спрощеного, а не позовного провадження. 
Вказує, що суди попередніх інстанцій, встановивши, що правовідносини між ОСОБА_2 та ТОВ «Європромоптторг» є не трудовими, а підрядними на підставі укладеного між ними договору підряду від 03 липня 2020 року, не застосували до спірних правовідносин положення частини другої статті 
1172 ЦК України, відповідно до якої замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника. 
Зазначає, що хоча він у позовній заяві й не правильно послався на положення частини першої статті 1172 ЦК України, вважаючи, що між  ОСОБА_2 та 
ТОВ «Європромоптторг» наявні трудові відносини, однак за вказаних обставин суди зобов`язані були застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм, зокрема частину другу зазначеної статті. 
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У лютому 2022 року від ТОВ «Європромоптторг» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 24 травня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
25 липня 2020 року на дорозі Е101 Київ-Бровари сталася ДТП за участю автомобіля «Toyota», під керуванням ОСОБА_3 (власником автомобіля є позивач), та автомобіля «MAN», під керуванням ОСОБА_4 (власником транспортного засобу є ТОВ «Європромоптторг»).
 
Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року (справа № 755/14096/20) за фактом ДТП визнано винним ОСОБА_4 . 
 
В результаті ДТП автомобілю позивача було заподіяно механічні пошкодження та завдана майнова шкода. 
 
Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку від 14 серпня 2020 року майнова шкода, заподіяна  ОСОБА_1 в результаті ДТП становить 754 891,93 грн.
 
Судами установлено, що 03 липня 2020 року між  ОСОБА_4 та 
ТОВ «Європромоптторг» був укладений договір підряду строком до 31 липня 2020 року, відповідно до пункту 1 якого підрядник ОСОБА_2 зобов`язується надати послуги з перевезення вантажів замовника 
ТОВ «Європромоптторг» на автомобілях замовника під час відсутності водія відповідача, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити зазначені послуги в поряду та на умовах встановлених цим договором.
 
Виконавець зобов`язується надати послуги особисто, діє на власний ризик, не підлягає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку 
ТОВ «Європромоптторг» не має права на отримання соціальних пільг та одержання допомоги із соціального страхування.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
 
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. 
 
При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
 
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
 
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
 
Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
 
За змістом пунктів 1, 3 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
 
Замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника.
 
З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду».
 
Відповідно до висновку Верховного Суду, зробленого у постанові 
від 30 червня 2021 року у справі № 742/3238/17, у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип jura novit curia (суд знає закони), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на норму права, що є значно конкретизованим, аніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду відображається в судовому рішенні, зокрема, в його мотивувальній і резолютивній частинах.
 
Тому обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.
 
При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. 
 
Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
 
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
 
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просив стягнути завдану йому майнову шкоду з відповідача як роботодавця винної у ДТП особи під час виконання нею своїх трудових обов`язків, посилаючись на вимоги частини першої статті 1172 ЦК України.
 
Погоджуючись із рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не довів належними та допустимими доказами перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах із ТОВ «Європромоптторг» у розумінні трудового законодавства, отже суд вважав, що до спірних правовідносин положення частини першої статті 1172 ЦК України застосуванню не підлягають, тому нести відповідальність за завдану позивачу майнову шкоду повинна саме винна у ДТП особа, а саме ОСОБА_2 .
 
Такого висновку суд апеляційної інстанції з посиланням на укладений 
03 липня 2020 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Європромоптторг» договір підряду і вважав, що між цими сторонами наявні підрядні правовідносини, 
а не трудові.
 
Відповідно до пункту 1.1 договору підряду підрядник ОСОБА_2 зобов`язується надати послуги з перевезення вантажів замовника 
ТОВ «Європромоптторг» на автомобілях замовника під час відсутності водія відповідача, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити зазначені послуги в поряду та на умовах встановлених цим договором. 
 
Початок виконання роботи - 03 липня 2020 року, а закінчення її виконання - 31 липня 2020 року.
 
Пунктом 8.1 договору підряду передбачено, що підрядник виконує роботи згідно з пунктом 1.1 цього договору на автомобілях замовника, зокрема на автомобілі «MAN» (а. с. 132-134).
 
Саме зазначеним транспортним засобом керував ОСОБА_2 під час ДТП, яка сталася 25 липня 2020 року.
 
Установивши зазначені обставини, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на положення частини другої статті 1172 ЦК України, за змістом якого замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника.
 
При цьому Верховний Суд враховує, що хоча позивач просив стягнути завдану йому майнову шкоду з відповідача як з особи, яка є роботодавцем винної у ДТП особи, однак враховуючи наявність між сторонами правовідносин із договору підряду, суд зобов`язаний був застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм, які регулюють спірні правовідносини.
 
Отже, установивши, що правовідносини регулюються договором підряду, суд мав самостійно застосувати положення частини другої статті 1172 ЦК України, а не відмовляти у задоволенні позову з підстав незгоди з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин.
 
Суд зазначає, що ОСОБА_2 як винна у ДТП особа за таких обставин не несе відповідальності перед позивачем, оскільки за змістом частини другої статті 1172 ЦК України саме на замовника покладається відповідальність за завдану підрядником іншій особі шкоду, але до ОСОБА_2 може бути пред`явлено зворотну вимогу (регрес) особою, яка відшкодувала шкоду, а тому висновок суду апеляційної інстанції про те, що саме ОСОБА_2 несе відповідальність за завдану шкоду перед позивачем є помилковим. 
 
При цьому Верховний Суд не може ухвалити нове рішення, оскільки судами попередніх інстанцій не досліджувалося питання розміру завданої позивачу майнової шкоди, наявності підстав для її відшкодування у заявленому позивачем розмірі, отже не досліджувалися зібрані у справі докази.
 
Враховуючи відсутність у Верховного Суду права самостійно досліджувати докази у справі, обґрунтованим є рішення про направлення її на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для здійснення дослідження доказів, не вивчених під час вирішення спору.
 
Під час ухвалення такого рішення Верховний Суд керується завданням цивільного судочинства. Відповідно до частин першої та другої 
статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Зважаючи на наведене, а також взявши до уваги, що судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено усіх обставин, які б створили передумови для справедливого вирішення справи по суті, Верховний Суд зробив висновок про необхідність скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Ухвалюючи рішення про направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд додатково врахував обґрунтовано тривалий розгляд справи судами. Направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції також зумовлено застосуванням у цій справі принципу процесуальної економії, адже апеляційний суд наділений повноваженнями встановлювати фактичні обставини справи, досліджувати зібрані у справі докази та надавати їм відповідну оцінку.
 
Щодо порушення норм процесуального права
 
Заявник у касаційній скарзі стверджує, що суд першої інстанції розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження. 
 
Перелік справ, які може бути розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, наведено у статті 274 ЦПК України.
 
Відповідно до частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
 
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
 
Частина четверта статті 274 ЦПК України містить імперативну норму, яка визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження.
 
Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.
 
Згідно із пунктом 5 частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).
 
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з 
ТОВ «Європромоптторг» майнову шкоду у розмірі 754 891,93 грн.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на час звернення ОСОБА_1 із позовом складав 2 197 грн, отже двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб становило 549 250 грн.
 
Таким чином ціна позову у справі, що переглядається, перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року відкрито провадження у справі. В ухвалі зазначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання (а. с. 59, т. 1).
 
Разом з тим, враховуючи, що ціна позову у цій справі перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а отже, відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 274 ЦПК України справа не може розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження.
 
Відповідно до пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
 
Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що ціна позову у справі, що переглядається, перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому ця справа не могла бути розглянутою за правилами спрощеного позовного провадження, не врахував, що зазначена підстава є обов`язковою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. Тому суд апеляційної інстанції зробив неправильний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції.
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Встановивши неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, Верховний Суд зробив висновок про обґрунтованість вимог касаційної скарги про скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Під час нового розгляду справи суду належить урахувати наведені у цій постанові висновки суду касаційної інстанції, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Федоров Дмитро Сергійович, задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович