ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2022 року
м. Київ
справа № 552/971/20  
провадження № 51-5249км21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 , 
суддів                                                           ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,                                                              
засудженого                                              ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника                                                   ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),  
розглянувусудовомузасіданнікасаційнускаргузахисника засудженого ОСОБА_6 – адвоката  ОСОБА_7  на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиногореєструдосудовихрозслідувань(далі – ЄРДР) за № 12019170020001942, щодо
ОСОБА_6 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гадяча Полтавської області, жителя  АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КримінальногокодексуУкраїни(далі–КК). 
Зміст оскарженого судового рішенняі встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
ВирокомКиївського районного суду м. Полтави від1 липня 2021 року ОСОБА_6 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, та призначено йому покарання у виді арешту на строк 6 місяців. 
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_3 у рахунок відшкодування моральної шкоди 25 000 грн.  
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 28 серпня 2019 року о 19:46, перебуваючи на подвір`ї домоволодіння АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних відносин завдав ОСОБА_3 не менше трьох ударів кулаком, спричинивши останньому легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.  
Ухвалою Полтавського апеляційного судувід21 вересня 2021 року зазначений вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_6 залишено без змін.
Вимогиідоводиособи, якаподалакасаційнускаргу
Укасаційнійскарзізахисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного, просить скасуватиухвалу апеляційного суду і призначитиновийрозглядусудіапеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог вказує на недоведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Стверджує, що обвинувальний акт мав бути повернутий прокурору та не підлягав розгляду в суді, оскільки стороні захисту не було вручено його та реєстру матеріалів досудового розслідування. Також зазначає, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 направлений до суду поза межами строку досудового розслідування, тому кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). Вважає, що показання працівників патрульної поліції щодо показань ОСОБА_6 , надані останнім під час їх виїзду на місце події, є показаннями з чужих слів, тому є недопустимими доказами. Посилається на те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у проведенні додаткової судово-медичної експертизи та допиті свідка сторони захисту, які спростовують отримання потерпілим легких тілесних ушкоджень, чим порушив принцип безпосередності дослідження доказів, змагальності та рівності сторін кримінального провадження.   
Узапереченняхпредставник потерпілого ОСОБА_3 – адвокат ОСОБА_8 просила залишитикасаційнускаргу захисника засудженого без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без змін.
Позиціїіншихучасниківсудовогопровадження
Усудовомузасіданнізасуджений ОСОБА_6 та його захисник – адвокат ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу. Прокурор касаційну скаргу не підтримав. 
МотивиСуду
Відповіднодост. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Під час розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених у вироку.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновки місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджено детально наведеними у вироку доказами, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив і правильно оцінив.
Такий висновок місцевий суд обґрунтував показаннями, наданими в судовому засіданні потерпілим ОСОБА_3 про те, що саме ОСОБА_6 заподіяв йому тілесні ушкодження.  
Також у судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 повністю підтвердили показання потерпілого ОСОБА_3 щодо обставин конфлікту і спричинення тілесних ушкоджень останньому 28 серпня 2019 року ОСОБА_6 . 
Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які були працівниками УПП Полтавської області та виїжджали на місце події на виклик, пояснили, що ОСОБА_6 самостійно розповідав їм про причину конфлікту з ОСОБА_3 і заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень.   
Показання потерпілого та свідків узгоджуються з іншими дослідженими та належно оціненими судом доказами, а саме: даними протоколу огляду місця події від 28 серпня 2019 року з фототаблицею до нього; даними протоколу слідчого експерименту від 21 січня 2020 року зі свідком ОСОБА_10 ; даними протоколу огляду цифрового носія та інформації, що міститься на ньому, від 21 січня 2020 року, відповідно до якого зафіксовано виклик швидкої допомоги ОСОБА_3 на АДРЕСА_3 ; даними протоколу огляду цифрового носія та інформації, що міститься на ньому, від 21 січня 2020 року, згідно з яким проведено огляд відеозапису з бодікамер працівників патрульної поліції, які прибули на виклик до потерпілого; даними протоколу огляду документів від 28 листопада 2019 року; висновком експерта від 19 вересня 2019 року № 831 та додатковим висновком експерта від 21 жовтня 2019 року № 938, згідно з яким у ОСОБА_3 встановлено легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а показання потерпілого, надані під час слідчого експерименту від 19 вересня 2021 року за його участю, не протирічать об`єктивним даним судово-медичної експертизи останнього. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів додержання судом приписів статей 84, 91, 94 КПК, у касаційній скарзі не міститься.
Перевіряючи правильність ухвали апеляційного суду, постановленої стосовно 
ОСОБА_6 , з огляду на наведені вимоги закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з яким правильно погодився апеляційний суд, відповідно до приписів ст. 370 КПК обґрунтував вирок належними, допустимими та достовірними доказами, які було розглянуто в судовому засіданні й оцінено в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку згідно зі ст. 94 КПК.
Твердження  захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість, є непереконливими. 
Призначаючи ОСОБА_6 покарання, місцевий суд узяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, негативно характеризувався за місцем проживання, та думку потерпілого.   
З урахуванням зазначених обставин місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК у виді арешту на строк 6 місяців. 
Призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей  50, 65 КК, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. 
Апеляційний суд належним чином перевірив доводи, наведені в апеляційній скарзі захисника, проаналізував їх і дав на них переконливі відповіді. Крім того, виклав аналіз доказів і навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши доводи про недоведеність винуватості ОСОБА_6 , належним чином мотивувавши свій висновок із цього приводу. Ухвала апеляційного суду відповідає приписам статей 370, 419 КПК.
Доводи захисника про те, що обвинувальний акт мав бути повернутий прокурору та не підлягав розгляду в суді, оскільки стороні захисту його та реєстр матеріалів досудового розслідування не було вручено, є непереконливими.  
Відповідно до ч. 5 ст. 219 КПКстрок із дня винесення постанови про зупинення кримінального провадження до винесення постанови про відновлення кримінального провадження, а також строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування кримінального провадження в порядку, передбаченому статтею 290 цього Кодексу, не включається у строки, передбачені цією статтею.  
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 19 лютого 2020 року ОСОБА_6 та його захиснику ОСОБА_7 установлено строк до 24 лютого 2020 року, протягом якого вони повинні ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, отримати обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування.   
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_6 та його захисник, будучи належним чином повідомленими про встановлений зазначеною ухвалою місцевого суду строк, своїм правом не скористалися і для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, отримання обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування не з`явилися.   
Твердження про те, що обвинувальний акт направлений до суду поза межами строку досудового розслідування, тому кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК, є безпідставними. 
Положеннями п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК визначено, що здняповідомленняособіпропідозрудосудоверозслідуванняповиннобутизакінченепротягомдвохмісяців.
Згіднозп. 10 ч. 1 ст. 284 КПКкримінальнепровадженнязакриваєтьсявразі, якщопісляповідомленняособіпропідозрузакінчивсястрокдосудовогорозслідування, визначений ст. 219 цього Кодексу, крімвипадкуповідомленняособіпропідозруу вчиненнітяжкогочиособливотяжкогозлочинупротижиттятаздоров`яособи. 
Якубачаєтьсязматеріалівсправи, відомостідоЄРДРза№ 12019170020001942 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, буловнесено29 серпня 2019 року. 
26 грудня 2019 року ОСОБА_6 було повідомленопропідозруувчиненнікримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК.
Відповідно до супровідного листа обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 було направлено до Київського районного суду м. Полтави 25 лютого 2020 року, тобто в межах строку досудового розслідування.
Також безпідставними є твердження захисника про те, що показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 є показаннями з чужих слів, тому є недопустимими доказами. 
Положеннями частин 1 і 2 ст. 97 КПК визначено, що показаннями з чужих слів є висловлювання, здійснене в усній, письмовій або іншій формі, щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи. Суд має право визнати допустимим доказом показання з чужих слів незалежно від можливості допитати особу, яка надала первинні пояснення, у виняткових випадках, якщо такі показання є допустимим доказом згідно з іншими правилами допустимості доказів.
Водночас, ухвалюючи рішення, суд зобов`язаний ураховувати, зокрема, значення пояснень та показань у випадку їх правдивості для з`ясування певної обставини і їх важливість для розуміння інших відомостей; інші докази, які подані або можуть бути подані; а також можливість допиту особи, яка надала первинні пояснення, або причини неможливості такого допиту.
З урахуванням наведеного вказані свідки були допитані в суді першої інстанції щодо обставин, які сприймали особисто, тому їх показання правильно не визнано такими, що надані з чужих слів. Із такими висновками суду погоджується і колегія суддів.
Доводи захисника про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив стороні захисту у допиті свідка ОСОБА_13 і проведенні повторної судово-медичної експертизи, чим порушив принцип безпосередності дослідження доказів, змагальності та рівності сторін, позбавлені підстав.  
Положеннями ч. 3 ст. 404 КПК передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. 
З матеріалів провадження видно, що захисник під час апеляційного розгляду заявив клопотання про допит свідка сторони захисту ОСОБА_13 , який не був допитаний у суді першої інстанції, та про призначення повторної судово-медичної експертизи. Однак апеляційний суд відмовив у задоволенні цих клопотань, оскільки висновки місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, зроблено на підставі повно досліджених і належно оцінених доказів у їх сукупності та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Крім того, дослідження доказів є правом, а не обов`язком апеляційного суду. 
Суди першої та апеляційної інстанцій дотрималися вимог ст. 22 КПК, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав. Сторони користувалися рівними правами у поданні ними суду своїх доказів, клопотань та доведенні їх переконливості перед судом. 
Істотнихпорушеньвимогкримінальногопроцесуальногозакону, якібулибипідставамидляскасуванняухвали апеляційного суду, суд касаційної інстанціїневстановив. Томукасаційнускаргузахисника слід залишитибеззадоволення.
Керуючисьстаттями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, ВерховнийСуд
ухвалив:
УхвалуПолтавського апеляційного суду від21 вересня 2021 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін, акасаційнускаргу захисника останнього – адвоката ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанованабираєзаконноїсилизмоментупроголошення, єостаточноюта оскарженнюнепідлягає. 
Судді:
ОСОБА_1                      ОСОБА_2                                      ОСОБА_3