Справа № 346/1459/22 
Провадження № 22-ц/4808/724/22 
Головуючий у 1 інстанції П`ятковський В. І. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 червня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                        Бойчука І.В., Девляшевського В.А.
розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 – адвоката Тарасенка Василя Сергійовича на ухвалу Коломийського міськрайонного суду, постановлену суддею П`ятковським В.І.27 квітня 2022 року в м. Коломиї у справі за заявою ОСОБА_1 щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітейз ОСОБА_2 ,
в с т а н о в и в:
У квітні 2022 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Тарасенко В.С., звернулася в суд із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей з ОСОБА_2 .
Як вбачається зі змісту заяви, стягувачем у порядку наказного провадження заявлено вимогу про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня пред`явлення заяви до суду, і до повноліття дітей.
Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 27 квітня 2022 року у видачі судового наказу відмовлено з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України.
Не погоджуючись зданою ухвалою, представник ОСОБА_1 – адвокат Тарасенко В.С. подав апеляційну скаргу. Вважає дану ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що у заяві про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей з ОСОБА_2 було визначено основні вимоги про стягнення аліментів у відповідності до пунктів 4, 5 частини 1 статті 161 ЦПК України. Натомість, суд застосував закон, який не підлягав застосуванню (п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України), і не застосував закон, який підлягав застосуванню (п. 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України).
Так, заявником ставилося питання про видачу судового наказу саме на підставі п. 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України (стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку).
Крім того місцевий суд прийшов до помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу з огляду на незазначення заявником у прохальній частині заяви твердої суми аліментів, яку слід стягувати з боржника, оскільки така сума є сталою і прив`язана до величини прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, яка визначена у ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет на 2022 рік».
При цьому положення ст. 163 ЦПК України, якою регламентовано форму і зміст заяви про видачу судового наказу, не передбачає обов`язку зазначати у прохальній частині заяви тверду суму аліментів, яку пропонується стягувати на підставі й у розмірі, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України.
Вважає, що прохальна частина поданої заяви повністю відповідає положенням п. 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України.
Просить скасувати ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 27 квітня 2022 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно зі ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу (п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18).
Статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Способом захисту права є передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права і є результатом діяльності по захисту прав.
Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе. При цьому необхідно наголосити, що покарання винної особи не входить до мети захисту права у господарських відносинах, а тому не входить до складу способу захисту права.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За змістом статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.
Пунктами 4, 5 ч. 1 статті 161 ЦПК України передбачено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.
Відмовляючи в задоволенні заяви про видачу судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що представником заявника не вказано в прохальній частині заяви твердої суми аліментів або частки від заробітку боржника, яку просить стягувати на користь заявника в якості аліментів на утримання дітей, що не відповідає вимогам п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, якою визначено умови видачі судового наказу про стягнення аліментів.
Отже місцевий суд дійшов висновку, що заявником заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 ЦПК України і при цьому посилається на пункт 4 частини першої даної статті, який передбачає, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
Однак такий висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Тарасенко В.С., щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 у порядку наказного провадження було заявлено вимогу про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня пред`явлення заяви до суду, і до повноліття дітей.
При цьому ОСОБА_1 у своїй заяві посилається на ч. 3 ст. 181 СК України, відповідно до якої за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, та на ч. 1 ст. 184 СК України, згідно якої суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Також заявник посилається на ч. 2 ст. 182 СК України, якою передбачено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Дана заява не містить посилання на п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, як зазначено судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.
Наведене спростовує також висновки місцевого суду про те, що представником заявника не вказано в прохальній частині заяви твердої суми аліментів, яку просить стягувати на користь заявника, оскільки зазначене позивачем повністю дублює формулювання вказаної норми права «в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що представником ОСОБА_1 заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 ЦПК України, є помилковим та не відповідає обставинам справи.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що порушення судом першої інстанції норм процесуального права призвело до постановлення помилкової ухвали про відмову у видачі судового наказу, а тому ухвала Коломийського міськрайонного суду від 27 квітня 2022 року залишатись у законній силі не може та підлягає скасуванню на підставі пунктів 3, 4 частини першої статті 379 ЦПК України, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Тарасенка Василя Сергійовича задовольнити.
Ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 27 квітня 2022 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        І.В. Бойчук
                                                                       В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 27 червня 2022 року.