ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

21 квітня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/13619/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів:  Білак С.В., Шальєвої В.А.,        
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.10.2021 ( суддя першої інстанції Сліпець Н.Є.) в адміністративній справі №160/13619/21 за позовом   ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області  про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 22.06.2021 року №Ф-322521-55 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску у розмірі 26  538,29 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вимога ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 22.06.2021 року №Ф-322521-55 про сплату єдиного соціального внеску у розмірі 26  538,29 грн. за умови не здійснення господарської діяльності та не отримання прибутку порушує його право на мирне володіння своїм майном. Так, в даному випадку порушене його право на володіння своїми грошовими коштами в розумінні положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Фактично, контролюючий орган вимагає подвійну сплату податків та зборів, оскільки сплатити ЄСВ необхідно з тих коштів, які отримані законно та з яких вже було сплачено визначені законодавством України податки та збори, або взяти грошові кошти у борг та за ці кошти сплатити ЄСВ. Наведене вказує на те, що вимога ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 22.06.2021 року № Ф-322521-55 не відповідає вимогам ст.ст. З, 8, 19, 21, 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також, звертає увагу суду, що 07.11.2019 року ГУ ДПС у Дніпропетровській області вже оформлювалася вимога № Ф-322521-55 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску у розмірі 26 538,29 грн., однак рішенням Державної податкової служби України від 27.01.2020 року її було скасовано. Крім того, зазначає, що ГУ ДПС у Дніпропетровській області порушено строки надсилання (вручення) вимоги про сплату боргу (недоїмки), визначені Пунктом 3 Розділу VII Інструкції № 449, оскільки останню направлено на його адресу податковим органом зі спливом більше півтора роки від дати припинення реєстрації, як фізичної особи-підприємця. При цьому, оскаржувана вимога не містить періодів за які нарахована недоїмка, не містить сум єдиного соціального внеску за кожний період окремо, не містить жодних пояснень та підстав для нарахування недоїмки, що вказує на її незаконність. Окремо позивач вважає, що вимога підписна не уповноваженою особою.
Рішенням  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.10.2021 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
З апеляційною скаргою звернувся позивач, в обґрунтування якої послався на обставини викладені в позові. За результатом апеляційного перегляду справи просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення яким задовольнити позов в повному обсязі.
У відзиві відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.
Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Під час апеляційного перегляду встановлено, що ОСОБА_1 з 19.01.2012 року по 19.12.2019 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області як платник податків. Підприємницьку діяльність здійснював за загальній системі оподаткування та був платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
07.11.2019 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області на підставі даних інформаційної системи податкового органу прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-322521-55 про сплату боргу (недоїмки)  з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 26  528,29 грн.
Підставою для формування даної вимоги стала інформація, наявна в базі даних інформаційної системи податкового органу по інтегрованій картці платника податків, в якій відображено несплачені нарахування на момент винесення оскаржуваної вимоги.
Не погодившись із прийнятою вимогою ОСОБА_1 26.12.2019 року звернувся до Державної податкової служби України зі скаргою про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07.11.2019 року №Ф-322521-55.
Рішенням Державної податкової служби України від 17.01.2020 року №3410/0/6/99-00-08-01-01-06 скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07.11.2019 року №Ф-322521-55 ГУ ДПС у Дніпропетровській області скасовано та визнано відкликаною з дня прийняття даного рішення, зобов`язано ГУ ДПС у Дніпропетровській області сформувати та направити нову вимогу.
При цьому, у рішенні зазначено, що хоча вимога і підлягає скасуванню, оскільки прийнята з порушенням п. 3, 4 розділу VІ Інструкції, однак дане порушення не скасовує суму заборгованості по суті.
Станом на 31.12.2020 року на підставі даних інформаційної системи податкового органу сума недоїмки становила 26 528,29 грн.
22.06.2021 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області на підставі даних інформаційної системи податкового органу прийнято нову вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-322521-55 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 26 528,29 грн., яка включає в себе нарахування за 2018-2019 роки.
Не погодившись із прийнятою вимогою ОСОБА_1 29.06.2021 року звернувся до Державної податкової служби України зі скаргою про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 22.06.2021 року №Ф-322521-55.
Проте, рішенням ДПС України від 23.07.2021 року №6110/Ш/99-00-06-02-01-09 про результати розгляду скарги, вимогу ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 22.06.2021 року №Ф-322521-55 про сплату єдиного внеску у розмірі 26  538,29 грн. залишено без змін, а скаргу від 29.06.2021 року   - без задоволення.
Отже, спір між сторонами виник з підстав правомірності та обґрунтованості винесення відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 22.06.2021 року №Ф-322521-55.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що та обставина, що недоїмка зі сплати єдиного внеску у позивача виникла шляхом несплати ЄСВ за період з січня 2012 по грудень 2019 року, тобто в період коли позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, а тому навіть після припинення підприємницької діяльності позивач зобов`язаний сплатити єдиний соціальний внесок, навіть якщо діяльність не велася.
Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів виходить з такого.
Предметом спору у цій справі є оцінка правомірності вимоги з огляду на наявність у позивача як фізичної особи-підприємця обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі, який протягом 2012-2019 років був зареєстрований як ФОП, але дохід від діяльності не отримував.
Верховний Суд вже неодноразово вирішував зазначене питання. 
Зокрема, у постановах від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19), від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18) висловлено правову позицію, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Той факт, що позивач не займався підприємницькою діяльністю, ніяк не звільняє його від обов`язку сплатити ЄСВ. З 01.01.2017 року, після внесення змін до Закону №2464, ФОП, які перебували на загальній системі оподаткування та не отримували дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, зобов`язані були самостійно визначити базу нарахування та нарахувати єдиний внесок. Тобто, такі підприємці обов`язково мали сплачувати ЄСВ у розмірі не менше розміру мінімального страхового внеску, незалежно від того чи здійснювали підприємницьку діяльністю чи ні, отримували дохід чи ні. В автоматичному режимі єдиний внесок нараховувався виходячи з мінімального розміру єдиного внеску, проте платники могли самостійно визначити базу нарахування єдиного внеску, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску.
Сума мінімального єдиного соціального внеску розраховувалась як добуток мінімальної заробітної плати на розмір внеску (22 відсотки). У разі якщо фізичними особами-підприємцями не отримано дохід у звітному році або окремому місяці звітного року, такі платники зобов`язані визначити базу нарахування єдиного внеску, але не більше максимальної величини бази нарахування, встановленої Законом про ЄСВ. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (пункт 12 статті 9 Закону №2464).
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
З урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Той факт, що відповідач мав право надіслати позивачу недоїмку відразу після в її виникнення за наслідками першого звітного періоду, за який вона виникла, є недоліком роботи контролюючого органу, але не є обставиною, яка звільняє позивача від сплати боргу та не є підставою визнавати оскаржувані вимоги неправомірними.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про відому в задоволені позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315,   316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.   243,   250,   308,   311,   315,   316,   321,   322,   325,   329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.10.2021 в адміністративній справі №160/13619/21 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої   статті 328 КАС України.
Повний текст виготовлено 22 квітня 2022 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва