Справа № 465/4294/18                                Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М. 
Провадження № 22-ц/811/4189/21                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія: 44

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.
секретаря: Симець В.І. 
з участю: представників ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
представника ДП «Укравтогаз» – Пікульської К.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», в особі Регіонального виробничого управління «Львівавтогаз», та з врахуванням заяви про зміну предмета позову, просив про скасування наказу про звільнення, зміну формулювання причин звільнення, зобов`язання видати належно оформлену трудову книжку та стягнення середньої заробітної плати за час затримки видачі трудової книжки.
В обгрунтування позовних вимог, з врахуванням заяв про збільшення позовних вимог та зміну предмета позову, покликається на те, що з 2010 року працював на посаді начальника АГНКС-Львів-5 регіонального виробничого управління «Львівавтогаз» Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України». Стверджує, що 17 липня 2017 року надіслав на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням, в якій просив останнім днем роботи вважати 08 серпня 2017 року, а в день звільнення просив провести з ним розрахунок усіх сум, що йому належать, та надіслати на його адресу належним чином оформлену трудову книжку із записом про звільнення. Зазначає, що належним чином повідомив відповідача за два тижні про розірвання трудового договору з його ініціативи, однак відповідачем не проведено розрахунок при звільненні та не видано йому належним чином оформленої трудової книжки. Крім того, 30 травня 2018 року, повторно надіслав заяву про видачу йому належним чином оформленої трудової книжки, однак така відповідачем проігнорована. Вказує, що під час розгляду справи в суді йому стало відомо про те, що 19 вересня 2018 року, відповідач видав наказ № 204к про звільнення його з роботи за прогул без поважних причин, тобто, за відсутність на роботі з 09 серпня 2017 року по 19 вересня 2018 року згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України. На його думку наказ № 204к від 19 вересня 2018 року є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки він подавав заяву про звільнення за власним бажанням ще 17 липня 2017 року. Наголошує, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки. Оскільки середньоденна заробітна плата за останні два місяці роботи становила 432.70 грн., відтак, зважаючи на те, що число робочих днів за час затримки видачі трудової книжки з 09 серпня 2017 року по 12 листопада 2018 року становить 312 робочих дні, вважає, то з відповідача на його користь слід стягнути 135 002,40 грн. середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.
З наведених підстав з врахуванням заяви про зміну предмету позову від 12 лютого 2019 року, просить:
-скасувати наказ №204к від 18.09.2018 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 згідно з п.4 статті 40 КЗпП України;
-змінити формулювання причин звільнення, а саме: формулювання « ОСОБА_1 , начальника АГНКС-Львів-5, звільнити з роботи з 18.09.218 року за прогул без поважних причин , згідно з п.4 ст.40 КЗпП України» змінити на формулювання « ОСОБА_1 , начальника АГНКС-Львів-5 , звільнити з роботи з 09.08.2017 року за власним бажанням, згідно з ч.1 статті 38 КЗпП України»;
-зобов`язати Дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» в особі Регіонального виробничого управління «Львівавтогаз» видати ОСОБА_1 належно оформлену трудову книжку із записом від 09 серпня 2017 року про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України;
-стягнути з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» в особі Регіонального виробничого управління «Львівавтогаз» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час затримки видачі трудової книжки в розмірі 170637.17 грн. (станом на 12.02.2019 року).
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт зазначає, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати таку заяву, відтак останнім днем, коли позивач міг відкликати свою заяву є саме 08 серпня 2017 року, а тому висновки суду про те, що він відкликав свою заяву про звільнення за власним бажанням шляхом виходу на роботу 09 серпня 2017 року не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначає, що 09 серпня 2017 року ОСОБА_1 на роботу не виходив, знаходився за адресою колишнього місця праці з метою отримання трудової книжки та розрахункових коштів, а участь в засіданні профспілкового комітету приймав як запрошена особа, а не як член профспілки. Апелянт вважає, що вихід працівника на роботу передбачає виконання ним своїх трудових обов`язків, тобто, здійснення трудової діяльності, трудових функцій, однак позивач 09 серпня 2017 року не виконував своїх функціональних обов`язків. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував те, що в тексті оскаржуваного наказу про звільнення № 204к від 19 вересня 2018 року зазначено про його відсутність на роботі саме з 09 серпня 2017 року, тобто, роботодавець сам визнав факт відсутності ОСОБА_1  на роботі 09 серпня 2017 року,що свідчить про помилковість висновку суду про вихід його на роботу, а відтак і про помилковість висновків суду про відкликання ОСОБА_1 заяви про звільнення за власним бажанням. Вважає, що відкликання заяви про звільнення за власним бажанням може відбутися шляхом подання такої заяви в письмовій або усній формі в межах строку попередження про звільнення. Суд безпідставно не взяв до уваги те, що в судовому засіданні відповідач визнав факт отримання ним заяви від 30 травня 2018 року про видачу трудової книжки, однак, володіючи інформацією про подання заяви про звільнення з 08 серпня 2017 року та останній робочий день працівника, не видав наказ про його звільнення, видавши такий наказ лише через 3,5 місяці після отримання такої заяви. Апелянт зазначає, що невихід на роботу після закінчення строку попередження про розірвання трудового договору з ініціативи працівника, є поважною причиною невиходу на роботу, а тому не може вважатися прогулом, а відтак звільнення позивача з роботи за прогул вважає незаконним. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ДП «Укравтогаз» Пікульської К.В. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач після подання ним заяви на звільнення за власним бажанням із зазначенням дати останнього дня його роботи 08 серпня 2017 року, 09 серпня 2017 року вийшов на роботу, про що свідчить його присутність на спільному засіданні адміністрації та профкому, що свідчить про відкликання ним заяви про звільнення, в подальшому, з 09 серпня 2017 року до дня звільнення 18 вересня 2018 року не виходив на роботу, не надав доказів на підтвердження поважності причин відсутності його на робочому місці після засідання профкому РВУ «Львівавтогаз» ДП «Укравтогаз» з 09 серпня 2017 року до дня звільнення – 18 вересня 2019 року, допустив прогул, а відтак дійшов висновку про підставність звільнення позивача на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).
Підстави припинення трудового договору встановлено статтями 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу статтями 40, 41, 43 КЗпП України. 
Однією з підстав розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, є звільнення з роботи за власним бажанням (стаття 38 КЗпП України). 
Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
При цьому, строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.
Встановлено, що ОСОБА_1 з 2010 року працював на посаді начальника АГНКС-Львів-5 Регіонального виробничого управління «Львівавтогаз» Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».
З матеріалів справи вбачається, що 17 липня 2017 року, ОСОБА_1 на ім`я начальника Регіонального виробничого управління «Львівавтогаз» Волошина Ю.В. написав заяву про звільнення за власним бажанням, у якій повідомив про розірвання 08 серпня 2017 року трудового договору, укладеного на невизначений строк з його ініціативи на підставі ст. 38 КЗпП України, в заяві просив в день звільнення надіслати на його адресу АДРЕСА_1 , належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок всіх сум, що йому належать, останнім днем роботи просив вважати 08 серпня 2017 року. 
Окрім цього, 17.07.2017 р., разом із заявою про звільнення за власним бажанням, позивач написав і вимогу про розрахунок при розірванні трудового договору, укладеного на невизначений строк за ініціативою працівника, в якій він просив в день звільнення провести з ним розрахунок усіх сум, що йому належать.
Вказану заяву та вимогу про розрахунок ОСОБА_1 надіслав поштою, про що свідчить долучена позивачем до матеріалів справи квитанція поштового відділення №7900044867354 та опис вкладення у цінний лист, направлений на ім`я начальника РВУ «Львівавтогаз» Волошину Ю. В. за адресою АДРЕСА_2 , в описі зазначено вміст листа: заява про звільнення за власним бажанням від 17 липня 2017 року, вимога про розрахунок при розірванні трудового договору, укладеного на невизначений строк за ініціативою працівника від 17 липня 2017 року.
І квитанція поштового відділення №7900044867354, і опис вкладення цінного листа завірені штампом «Львів поштамт 17.07.17». 
Як вбачається із заяви ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням, у ній зазначено дату написання заяви – 17 липня 2017 року, а також зазначено дату останнього дня роботи - 08 серпня 2017 року, яка ним не змінювалася.
Судом також встановлено, що 30.05.2018 р. позивачем на адресу відповідача було надіслано заяву, в якій він просив надіслати на його адресу належним чином оформлену трудову книжку із записом про звільнення та провести з ним розрахунок усіх сум, що йому належать. Факт надіслання заяви підтверджується описом вкладеного у цінний лист та квитанцією про поштове відправлення, отримання заяви від 30.05.2018 року відповідачем визнається.
Оскаржуваним наказом начальника Регіонального виробничого управління «Львівавтогаз» №204к від 18.09.2018 року ОСОБА_1 , начальника АГНКС –Львів-5 звільнено з роботи за 18 вересня 2018 року за прогул без поважних причин (був відсутній на роботі з 09.08.2017 року до 18.09.2018 року) згідно п.4 ст. 40 КЗпП України.
Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпПУ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дні) без поважних причин.
Прогулом без поважних причин вважається залишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизначений строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо.
У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 допустив прогул, оскільки, як вбачається з оскаржуваного позивачем наказу, в період з 09 серпня 2017 року до 18 вересня 2018 року без поважних причин не виходив на роботу, тобто, був відсутній на роботі більше одного року одного місяця.
Як встановлено судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 дійсно був відсутній на роботі з 09.08.2017 року до дня його звільнення за прогул – 18 .09.2018 року. 
Вважаючи своє звільнення за прогул незаконним, ОСОБА_1 покликається на те, що він 17.07.2017 року подав заяву на звільнення за власним бажанням, у якій просив вважати останнім робочим днем 08.08.2017 року, і як встановлено судом апеляційної інстанції, дата звільнення ним не змінювалася.
Вважаючи оскаржуваний наказ законним, представник відповідача стверджувала про те, що ОСОБА_1 09 серпня 2017 року був присутнім на роботі, що підтверджується його участю у засіданні первинної профспілкової організації РВУ «Львівавтогаз», і такий вихід на роботу підтверджує відкликання ОСОБА_1 поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням з 08 серпня 2017 року.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст.7 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що оскільки відповідно до витягу з протоколу засідання профкому РВУ «Львівавтогаз» ДП «Укравтогаз» №10 від 09.08.2017 року, позивач брав участь у даному засіданні, як працівник підприємства та відповідно член профспілки, що підтверджується його виступом на даному засіданні, отже ОСОБА_1 09.08.2017 року відкликав свою заяву про звільнення за власним бажанням шляхом виходу на роботу. Також суд першої інстанції взяв до уваги пояснення, надані у відзиві представником ДП «Укравтогаз» начальником РВУ «Львівавтогаз» Волошиним Ю.В., про те, що останній раз на роботі ОСОБА_1 був присутній 09.08.2017 року, а саме на засіданні первинної профспілкової організації РВУ «Львівавтогаз» з 8.00 год. до 10.00 год., де розглядалося питання щодо погодження профспілкою звільнення з роботи позивача за систематичне невиконання трудових обов`язків. 
Відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції мотивував тим, що ОСОБА_1 , зазначивши в заяві про звільнення за власним бажанням про те, щоб останнім днем роботи вважати 08 серпня 2017 року, вийшов на роботу 09 серпня 2017 року, що свідчить про відкликання ним заяви про звільнення за власним бажанням. 
Відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.
Сторони трудових правовідносин не можуть в односторонньому порядку змінювати строки попередження. Працівник, який попередив роботодавця про розірвання на його вимогу трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати таку заяву, за винятком випадків, коли на його місце було запрошено особу в порядку переведення з іншого місця роботи за погодженням між керівництвом двох роботодавців.
Суд першої інстанції взяв до уваги витяг з протоколу засідання профкому №10 від 09.08.2017 року, а також листи ОСОБА_4 , адресовані начальнику АГНКС-Львів-5 Круку О.І №139-01/22.04.1 від 01.02.2018р., начальнику планово-фінансової служби РВУ «Львівавтогаз» Крук Ользі Миронівній №81-01/22 від 16.01.18р., в.о. начальника Пустомитівського ВП ГУНП у Львівській області Коминара Н.М №344-01/22.04.2 від 27.03.2018р.
Із витягу з протоколу № 10 засідання первинної профспілкової організації РВУ «Львіватогаз» ДП «Укравтогаз» (а.с. 27 т. 1) вбачається, що від профкому присутні: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Натомість ОСОБА_1 та ОСОБА_10 були присутні на засіданні профкому, як запрошені особи та не голосували на засіданні, як члени профкому, що підтверджується кількістю голосів – 5 осіб.
Тобто, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , виходив з того, що позивач, вийшовши на роботу 09 серпня 2017 року, відкликав свою заяву про звільнення за власним бажанням.
При цьому, виходом ОСОБА_1 на роботу 09 серпня 2017 року, суд першої інстанції вважав саме його участь у засіданні профкому РВУ «Львівавтогаз» ДП «Укравтогаз», що підтверджується протоколом засідання №10 від 09.08.2017 року.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, оскільки участь в засіданні профкому РВУ «Львівавтогаз» ДП «Укравтогаз» 09.08.2017 року, не є доказом виконання ОСОБА_1 своїх функціональних обов`язків на посаді, про звільнення з якої позивач 17.07.2017 року подав заяву. 
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_1 09 серпня 2017 року протягом цілого робочого дня був присутній на роботі, виконував покладені на нього функціональні обов`язки, виконував обов`язки, які складають зміст його трудових функцій.
На думку колегії суддів, участь ОСОБА_1 09 серпня 2017 року в засіданні профспілкового комітету Регіонального виробничого управління «Львівавтогаз», не слід вважати виконанням ним покладених на нього трудових обов`язків, а відтак колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_1 09.08.2017 року вийшов на роботу, що суд розцінив, як відкликання ним своєї заяви про звільнення за власним бажанням. 
Суд апеляційної інстанції вважає таким, що не відповідає фактичним обставинам справи та не підтверджується письмовими доказами висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 відкликав свою заяву про звільнення за власним бажанням, оскільки, як зазначив суд першої інстанції, 09 серпня 2017 року вийшов на роботу, що підтверджується його участю в засіданні профкому РВУ «Львівавтогаз» ДП «Укравтогаз». 
Висновки суду першої інстанції про відкликання ОСОБА_1 заяви про звільнення, ґрунтуються на припущеннях, за відсутності належних та допустимих доказів виходу ОСОБА_1 на роботу, а його участь в засіданні профкому РВУ «Львівавтогаз», на якому розглядалося питання щодо надання згоди на його звільнення з ініціативи адміністрації, не є беззаперечним доказом здійснення ним 09 серпня 2017 року трудових обов`язків. 
Відсутність ОСОБА_1 на роботі 09 серпня 2017 року визнається і самим відповідачем, адже в оскаржуваному наказі начальника Регіонального виробничого управління «Львівавтогаз» №204к від 18.09.2018 року відповідачем зазначено, що ОСОБА_1 був відсутній на роботі з 09 серпня 2017 року.
Тобто, відповідач фактично в самому наказі визнав ту обставину, що ОСОБА_1 був відсутній на роботі 09 серпня 2017 року.
Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 подав заяву про звільнення за власним бажанням 17.07.2017 року (а.с. 6-9 т. 1) із вимогою звільнити його 08.08.2017 року, отже останнім днем коли ОСОБА_1 міг письмово відкликати подану ним заяву про звільнення за власним бажанням і не вимагати розірвання трудового договору, є 08.08.2017 року. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 відкликав свою заяву про звільнення за власним бажанням з 08 серпня 2017 року, оскільки вийшов на роботу 09 серпня 2017 року.
Такі висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, встановленими судом апеляційної інстанції, і спростовуються вищезазначеними доказами, які відповідачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не спростовані належними та допустимими доказами. 
З врахуванням вищенаведеного та беручи до уваги те, що усі перелічені вище письмові докази у своїй сукупності підтверджують те, що позивач свою заяву про звільнення за власним бажанням від 17.07.2017 року не відкликав, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 279/3334/17.
Також суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір бере до уваги правові позиції Верховного Суду, що висловлені у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 572/2944/16-ц (провадження № 61-20505св18) та у постанові Верховного Суду від 11.03.2021 року у справі № 286/3312/19, в яких зазначено, що, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірванні трудового договору з ініціативи працівника.
Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 не вийшов 09.08.2017 року на роботу, подану ним заяву до 08.08.2017 року письмово не відкликав, з огляду на закінчення строку попередження при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, відсутність його на роботі після 09.08.2017 року не може бути підставою для звільнення за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати у рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.
Враховуючи вищенаведене, подану ОСОБА_1 17.07.2017 року заяву про звільнення за власним бажанням із зазначенням ним останнього дня роботи - 08 серпня 2017 року, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_1 частково, а саме в частині зміни формулювання причин звільнення, та вважає за необхідне змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 , начальника АГНКС-Львів-5, зазначені в наказі начальника Регіонального виробничого управління «Львівавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» від 19 вересня 2018 № 204 к «Про звільнення з роботи» з п. 4 ст. 40 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України, та змінити дату звільнення з 18 вересня 2018 року з врахуванням його заяви від 17.07.2017 року про розірвання трудового договору 08 серпня 2017 року, у якій позивач просив вважати останнім днем його роботи – 08 серпня 2017 року.
Оскільки ОСОБА_1 подав заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, позовна вимога про скасування в цілому наказу №204к від 18.09.2018 року про звільнення, не підлягає до задоволення.
Заперечуючи щодо позову, відповідач покликається на те, що заяву ОСОБА_1 від 17.07.2017 року про звільнення з роботи за власним бажанням, адресовану РВУ «Львівавтогаз», адресат не отримував і про написання ним заяви про звільнення РВУ «Львівавтогаз» не було відомо.
Такі доводи відповідача спростовуються квитанцією поштового відділення №7900044867354 і описом вкладення цінного листа, зі штампом «Львів поштамт 17.07.17», направленого на ім`я начальника РВУ «Львівавтогаз» ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_2 , в описі зазначено вміст листа: заява про звільнення за власним бажанням від 17 липня 2017 року, вимога про розрахунок при розірванні трудового договору, укладеного на невизначений строк за ініціативою працівника від 17 липня 2017 року.
І в суді першої, і в суді апеляційної інстанції представник відповідача, заперечуючи отримання заяви ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням від 17.07.2017 року, покликався на лист від 22.06.2018 року, у якому зазначено, що за інформацією, отриманою із відділення поштового зв`язку Лапаївка, в зону обслуговування якого входить с.Холодновідка, згідно книги ф.8 та накладних вхідних поштових відправлень у ВПЗ Лапаївка за липень-серпень 2017 року поштове відправлення №7900044867354 не поступало.
Разом з тим, зазначена інформація спростовується квитанцією поштового відділення №7900044867354 і описом вкладення цінного листа, зі штампом «Львів поштамт 17.07.17», яка свідчить про відправлення ОСОБА_1 його заяви про звільнення за власним бажанням від 17 липня 2017 року та вимоги про розрахунок при розірванні трудового договору, укладеного на невизначений строк за ініціативою працівника від 17 липня 2017 року.
В матеріалах справи міститься звернення РВУ «Львівавтогаз» до Пустомтівського ВП ГУНП у Львівській області відділення поліції з приводу підробки опису вкладення у цінний лист, що датовано 07.07.2017 року, однак результат розгляду даного звернення в матеріалах справи відсутній, тобто, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що квитанція поштового відділення №7900044867354 і опис вкладення цінного листа, зі штампом «Львів поштамт 17.07.17», є підробленими.
В обґрунтування доводів про те, що РВУ «Львівавтогаз» не отримувало заяву ОСОБА_1 від 17.07.2017 року про звільнення за власним бажанням та вимогу про розрахунок при звільненні, відповідач не надав суду доказів відсутності їх реєстрації в журналі реєстрації вхідної кореспонденції РВУ «Львівавтогаз».
Вищенаведене спростовує доводи відповідача про неотримання ними заяви ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням від 17.07.2017 року та покликання представника відповідача в суді апеляційної інстанції на те, що відповідач не отримував заяви ОСОБА_1 від 17.07.2017 року про його звільнення з 08 серпня 2017 року.
Крім цього, як вбачається з оскаржуваного рішення суду, судом першої інстанції в судовому засіданні було встановлено, що «позивач 17 липня 2017 року надіслав заяву відповідачу про розірвання 08 серпня 2017 року трудового договору», рішення суду в частині встановлення судом цієї обставини відповідачем не оскаржувалося. 
Тобто, суд першої інстанції, вирішуючи спір, вважав встановленою обставину надіслання ОСОБА_1 відповідачу заяви від 17.07.2017 року про звільнення, і встановлення судом першої інстанції цієї обставини відповідачем не заперечувалося.
Обгрунтовуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, позивач покликається на те, що на момент прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення та на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, відповідач не виконав вимоги ст. 47 КЗпП України, а саме не видав йому належно оформленої трудової книжки. 
Згідно зі ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. 
Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 
Згідно зі ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Пунктами 4.1 та 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93р. N 58, передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.
З матеріалів справи вбачається, що позивач належним чином виконав вимоги ст. 38 КЗпП України шляхом своєчасного повідомлення відповідача про своє звільнення за власним бажанням, а також надав письмову згоду на пересилання трудової книжки поштою, вказавши при цьому поштову адресу, на яку йому необхідно надіслати його трудову книжку. 
Заява ОСОБА_1 від 17.07.2017 року, у якій він просив переслати трудову книжку із зазначенням адреси пересилання, спростовує доводи відповідача про те, що трудова книжка не пересилалась ОСОБА_1 поштою, оскільки він не надав на це згоди, яка, як вважає відповідач, може бути надана письмово лише після прийняття наказу його звільнення.
Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 в день звільнення і станом на день ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення, безпідставно не видано трудову книжку, і незважаючи на заяву ОСОБА_1 про надіслання йому поштою трудової книжки із зазначенням адреси, на яку слід надіслати трудову книжку, така відповідачем не була надіслана за вказаною ним адресою, то підставними є позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.
Колегія суддів вважає підставною вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, яка не надіслана (не видана) ОСОБА_1 станом на час розгляду судом апеляційної інстанції апеляційної скарги ОСОБА_1 .
При розрахунку суми середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, суд апеляційної інстанції враховує положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (Порядку), п. 8 Порядку, згідно з яким нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Днем звільнення ОСОБА_1 , а відповідно і датою, коли він повинен був отримати трудову книжку, є ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Середньомісячний заробіток за останні 2 місяці роботи, що передували звільненню: 6484,80 грн. (заробітна плата за червень 2017 р.) + 8822,86 грн. (заробітна плата за липень 2017 р.)/34 (кількість відпрацьованих робочих днів) = 450,23 грн. (середньоденна заробітна плата). 
Такий розмір середньоденної заробітної плати підтверджується довідкою про доходи від 12.12.2018 року, що міститься в матеріалах справи та яка була витребувана у відповідача судом першої інстанції (а.с. 89 т. 1).
Розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 розраховано відповідачем, позивач не заперечував щодо такого розрахунку. 
Кількість робочих днів за час затримки видачі трудової книжки з 09.08.2017 р. (наступний день за днем звільнення) по 20.04.2022 р.(день ухвалення апеляційним судом постанови) становить – 1176 робочих днів. 
Таким чином, середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить: 450,23 х 1176 = 529 470 грн. 48 коп. 
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставина справи, рішення суду не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, а відтак оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка  відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2021 року– скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 , начальника АГНКС-Львів-5, зазначені в наказі начальника Регіонального виробничого управління «Львівавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» від 19 вересня 2018 № 204 к «Про звільнення з роботи» з п. 4 ст. 40 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України, та дату звільнення з 18 вересня 2018 року на 09 серпня 2017 року. 
Зобов`язати Дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» видати ОСОБА_1 належно оформлену трудову книжку із записом від 09 серпня 2017 року про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України.
Стягнути Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 529 470 грн. 48 коп. середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 29.04.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

О.Я. Мельничук