Постанова
Іменем України
 
26 квітня 2022 року
місто Київ
 
справа № 621/900/19
провадження № 61-10115св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - Фермерське господарство Строгого Олександра Федоровича,
відповідачі: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківський завод Елеватормаш», 
третя особа - державний реєстратор Зміївської районної державної адміністрації Харківської області Штефан Олександр Анатолійович,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуФермерського господарства Строгого Олександра Федоровича на постанову Харківського апеляційного суду від 07 травня 2020 року, ухвалену колегією суддів у складі: Тичкової О. Ю., Маміна О. В., Пилипчук Н. П.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
Фермерське господарство Строгого Олександра Федоровича (далі - ФГ Строгого О. Ф., фермерське господарство) у квітні 2019 року звернулося до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки (кадастровий номер 6321755600:02:003:0629), укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Харківський завод Елеватормаш» (далі - ТОВ «Харківський завод Елеватормаш») та ОСОБА_1 , зареєстрованого (у Державному реєстрі прав) 11 жовтня 2018 року за № 28411724; скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6321755600:02:003:0629, дата державної реєстрації права (у Державному реєстрі прав) 11 жовтня 2018 року, номер запису про право 28411724, яка була здійснена державним реєстратором Зміївської районної державної адміністрації Харківської області; визнання договору оренди зазначеної земельної ділянки поновленим на 10 років (з дня державної реєстрації права оренди) на умовах, визначених у договорі оренди земельної ділянки від 03 січня 2005 року та додатковій угоді від 29 листопада 2017 року.
Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 03 січня 2005 року ФГ  ОСОБА_2  та ОСОБА_1 уклали договір оренди земельної ділянки, розташованої на території Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області (далі - Комсомольська селищна рада) з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який зареєстровано у Зміївському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» 08 листопада 2007 року за № 040769100209. Строк дії договору оренди визначений сторонами в 10 років.
Стверджував, що він як орендар належно виконував умови договору оренди й до закінчення строку його дії направив ОСОБА_1 листи-повідомлення з пропозицією про поновлення договору оренди, до яких додав проект додаткової угоди. У листопаді 2017 року фермерське господарство повторно звернулося до відповідача з пропозицією продовжити дію договору оренди землі, проте ОСОБА_1 повідомила, що земельна ділянка буде використовуватися нею для власних потреб.
У 2018 році ФГ Строгого О. Ф. дізналося, що ОСОБА_1 та ТОВ «Харківський завод Елеватормаш» уклали договір оренди земельної ділянки, що перебувала в законному володінні позивача. Дата державної реєстрації права ТОВ «Харківський завод Елеватормаш» на земельну ділянку в державному реєстрі прав 11 жовтня 2018 року.
Позивач вважав, що укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Харківський завод Елеватормаш» договір оренди порушує переважне право позивача на поновлення договору оренди землі, оскільки ним повністю дотримані вимоги, зазначені у статті 33 Закону України «Про оренду землі». ФГ  ОСОБА_2  не надавало ОСОБА_1 згоди на відмову від свого переважного права на укладення договору оренди з іншим орендарем. Після закінчення строку дії договору оренди продовжувало користуватися земельною ділянкою і сплачувати обов`язкові податки та збори.
Стислий виклад заперечень відповідача
ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення позову, зазначила, що немає підстав для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного з ТОВ «Харківський завод Елеватормаш».
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 17 жовтня 2019 року Зміївський районний суд Харківської області позов задовольнив.
Суд визнав недійсним договір оренди земельної ділянки (кадастровий номер 6321755600:02:003:0629), укладений між ТОВ «Харківський завод Елеватормаш» та ОСОБА_1 , зареєстрований у Державному реєстрі прав 11 жовтня 2018 року за № 28411724.
Скасував державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6321755600:02:003:0629, дата державної реєстрації права (у Державному реєстрі прав) 11 жовтня 2018 року, номер запису про право 28411724, яка здійснена державним реєстратором Зміївської районної державної адміністрації Харківської області.
Визнав договір оренди зазначеної земельної ділянки поновленим на 10 років (з дня державної реєстрації права оренди) на умовах, визначених у договорі оренди земельної ділянки від 03 січня 2005 року та додатковій угоді від 29 листопада 2017 року.
Здійснив розподіл судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що ФГ  ОСОБА_2 згідно з вимогами статті 33 Закону України «Про оренду землі» є добросовісним орендарем, який з метою скористатися своїм переважним правом на поновлення договору оренди завчасно, з дотриманням вимог пункту 5 договору оренди та статті 33 Закону України «Про оренду землі», направив ОСОБА_1 лист-повідомлення з пропозицією поновлення договору оренди, до якого додав проект додаткової угоди; протягом строку дії договору оренди земельної ділянки, належної на праві власності ОСОБА_1 , відповідно до умов укладеного між сторонами договору виконував свої обов`язки орендаря, використовував земельну ділянку за призначенням, за що сплачував відповідачу орендну плату.
Натомість ОСОБА_1 уклала договір оренди належної їй земельної ділянки з іншим орендарем, що свідчить про недобросовісну поведінку орендодавця стосовно попереднього орендаря ФГ  ОСОБА_2 , якому не було відомо про намір укласти новий договір оренди з іншим орендарем. Внаслідок таких дій позивач позбавлений можливості реалізувати своє переважне право як попередній наймач (орендар) на продовження використання спірної земельної ділянки.
Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про порушення ОСОБА_1 переважного права ФГ  ОСОБА_2 як орендаря, у зв`язку з чим це право на підставі статті 3 ЦК України підлягає захисту.
Постановою від 07 травня 2020 року Харківський апеляційний суд задовольнив апеляційні скарги ОСОБА_1 , ТОВ «Харківський завод Елеватормаш», рішення суду першої інстанції скасував, у задоволенні позову відмовив. Здійснив розподіл судових витрат.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд зазначив, що на час спливу строку договору оренди сторони не досягли згоди з приводу продовження його дії, а ОСОБА_1 протягом місяця після спливу строку договору відповіла на направлену їй пропозицію від 27 липня 2017 року. Апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції неповно встановив обставини у справі, що призвело до помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позову фермерського господарства.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ФГ Строгого О. Ф. 09 липня 2020 року звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 07 травня 2020 року, залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Заявник, наполягаючи на тому, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, визначив як підстави касаційного оскарження наведеного судового рішення те, що:
- оскаржуване судове рішення не відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17, від 15 травня 2019 року у справі № 912/3810/16.
Заявник зазначив, що поведінка орендодавця є недобросовісною, що знайшло прояв у тому, що ОСОБА_1 взагалі не відповіла на пропозицію орендаря від 27 січня 2017 року щодо продовження дії договору оренди земельної ділянки, а також на пропозицію від 28 липня 2017 року надала необґрунтовану відповідь лише після закінчення строку дії договору оренди землі, що унеможливило орендареві надати відповідь (уточнену пропозицію щодо продовження дії договору оренди земельної ділянки з урахуванням побажань орендодавця) в межах строку дії договору. Також ФГ Строгого О. Ф. зазначило, що продовжувало користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди землі, що не врахував апеляційний суд.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ТОВ «Харківський завод Елеватормаш» у вересні 2020 року із застосуванням засобів поштового зв`язку направило до Верховного Суду відзив, у якому просило залишити касаційну скаргу ФГ Строгого О. Ф. без задоволення, постанову Харківського апеляційного суду від 07 травня 2020 року - без змін.
На переконання товариства, наведені у касаційній скарзі правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права не підлягають врахуванню судом, оскільки відмінними є обставини спірних правовідносин, зокрема у справі, яка переглядається, орендар не дотримався процедури реалізації переважного права на поновлення договору оренди землі відповідно до правил статті 33 Закону України «Про оренду землі».
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою від 25 серпня 2020 року Верховний Суд відкрив касаційнепровадження у справі, а ухвалою від 16 липня 2021 року призначив справу до судового розгляду.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені 
пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги. 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 3, 34 га, розташованої на території Комсомольської селищної ради, кадастровий номер 6321755600:02:003:0629, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
ОСОБА_1 та ФГ Строгого О. Ф. 03 січня 2005 року уклали договір оренди землі.
За умовами цього договору ОСОБА_1 як орендодавець надала, а ФГ  ОСОБА_2 як орендар отримав у строкове, оплатне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, з кадастровим номером 6321755600:02:003:0629, площею 3, 02 га, розташовану на території с. Донець Комсомольської селищної ради.
Передача земельної ділянки позивачу як орендарю підтверджується актом прийому-передачі земельної ділянки в користування згідно з договором оренди землі від 03 січня 2005 року, що складений за участю сторін договору 03 січня 2005 року.
Згідно з пунктом 5 договору оренди землі строк його дії становить 10 років.
Відповідно до прикінцевих положень договору оренди землі цей договір набуває чинності після його підписання сторонами та державної реєстрації.
Суди встановили, що договір оренди землі зареєстрований у Зміївському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Держкомітеті України по земельних ресурсах», про що у державному реєстрі земель зроблено запис 08 листопада 2007 року за № 040769100209.
Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (пункт 5 договору оренди землі).
28 липня 2016 року ОСОБА_1 та ПАТ «Мосьпанівське» уклали договір оренди землі, предметом якого була земельна ділянка сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 6321755600:02:003:0629, площею 3, 3409 га.
22 серпня 2016 року державний реєстратор Печенізької РДА вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6321755600:02:003:0629 за орендарем ПАТ «Мосьпанівське», індексний номер 31068597.
Постановою від 15 листопада 2016 року у справі № 820/4959/16 Харківський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні позову ФГ  ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31068597.
Постановою від 23 грудня 2016 року Харківський апеляційний адміністративний суд скасував постанову Харківського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2016 року, задовольнив адміністративний позов ФГ  ОСОБА_2 , визнав протиправним та скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31068597.
Підставами для задоволення позову був установлений адміністративним судом факт реєстрації речового права оренди на земельну ділянку за ПАТ «Мосьпанівське» під час існування іншого зареєстрованого права оренди на спірну земельну ділянку за ФГ  ОСОБА_2 .
До закінчення строку дії договору оренди землі ФГ  ОСОБА_2 з метою скористатися своїм переважним правом на його поновлення 27 січня 2017 року направило ОСОБА_1 за адресою місця її проживання, зазначеною у договорі оренди землі, лист з пропозицією про поновлення договору оренди землі, до якого додало проект додаткової угоди, що підтверджується листом ФГ Строгого О. Ф., вих. № 61, та не заперечувалося ОСОБА_1 .
Згідно з проектом додаткової угоди фермерське господарство запропонувало ОСОБА_1 продовжити строк дії договору оренди земельної ділянки, грошова оцінка якої на день укладення додаткової угоди становить 96 795, 90 грн, на 10 років, та викласти пункт 6 договору оренди в такій редакції: «Орендна плата вноситься орендарем грошовими коштами у розмірі, що становить 8 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка розраховується на підставі витягів органів Держгеокадастру».
28 липня 2017 року ФГ Строгого О. Ф. повторно направило на адресу ОСОБА_1 лист, вих. № 239, аналогічного змісту та додало іншу редакцію додаткової угоди до договору оренди без зазначення дати її укладення, строку дії договору, нормативної грошової оцінки земельної ділянки та з доповненнями до пунктів 19, 20, 32 договору оренди, що встановлюють порядок реалізації орендарем переважного права на придбання земельної ділянки.
На зазначену пропозицію 12 листопада 2017 року ОСОБА_1 згоди на продовження договору оренди на запропонованих позивачем умовах не надала, оскільки в проекті додаткової угоди графа строк дії договору не була заповнена, ОСОБА_1 не був зрозумілий розмір орендної плати та орендар неналежно виконував умови договору оренди щодо страхування об`єкта оренди. Крім цього, ОСОБА_1 повідомила, що бажає використовувати земельну ділянку особисто.
30 листопада 2017 року за вих. № 397 ФГ  ОСОБА_2 направило лист на відповідь ОСОБА_1 від 23 листопада 2017 року на лист-повідомлення фермерського господарства про поновлення договору оренди. З урахуванням побажань орендодавця фермерське господарство додало виправлену додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки для підписання.
Протягом часу дії договору оренди земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_1 , позивач ФГ Строгого О. Ф. належно та відповідно до умов укладеного між сторонами договору виконувало свої обов`язки орендаря, в тому числі, використовувало земельну ділянку за призначенням у власних інтересах, сплачувало відповідачу орендну плату.
ОСОБА_1 протягом дії договору оренди землі від 03 січня 2005 року не зверталася до позивача з приводу невиконання чи неналежного виконання ним умов договору оренди.
Згідно з довідкою ФГ  ОСОБА_2 від 16 травня 2019 року земельна ділянка знаходилася у користуванні фермерського господарства, з листопада 2017 року до травня 2019 року здійснені сезонні польові роботи. Факт перебування земельної ділянки у користуванні позивача також підтверджується наданими до суду відомостями про наявність земельних ділянок за 2017, 2019 роки.
Згідно з даними відомості про виплату грошей від 17 липня 2016 року № 3 ОСОБА_1 отримувала орендну плату за договором оренди 
у 2015-2017 роках.
20 серпня 2018 року ОСОБА_1 та ТОВ «Харківський завод Елеватормаш» уклали договір оренди землі, об`єктом якого є земельна ділянка сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 6321755600:02:003:0629, площею 3, 3409 га, належна ОСОБА_1 
20 серпня 2018 року ОСОБА_1 за актом приймання-передачі передала ТОВ «Харківський завод Елеватормаш» зазначену земельну ділянку.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Правові відносини сторін за договором оренди землі регулюються спеціальним Законом України «Про оренду землі», ЗК України та загальними правилами ЦК України.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».
Згідно зі статтею 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-XIV) визначено, що орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відповідно до статті 13 Закону № 161-XIV договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Звертаючись до суду з позовом, ФГ Строгого О. Ф. стверджувало, що має переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк у зв`язку з своєчасним письмовим повідомленням орендодавця про такий намір, проте таке право орендаря порушено у зв`язку з укладенням орендодавцем іншого договору оренди землі з іншим орендарем.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції вважав, що переважне право на укладення договору оренди землі не порушене, а тому таке право позивача не підлягає захисту.
В оцінці обраного позивачем способу захисту - визнання правочину недійсним, Верховний Суд врахував правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 15 квітня 2015 року 
у справі № 6-55цс15, відповідно до якого з врахуванням загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України; статті 3-5, 11, 15, 31 ЦПК України) наявні підстави для висновку, що в разі невизнання орендодавцем права орендаря, передбаченого статтею 33 Закону України «Про оренду землі», на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк - таке право підлягає захисту судом за позовом орендаря шляхом визнання недійсним договору оренди цієї самої земельної ділянки, укладеного орендодавцем з іншим орендарем, на підставі пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу № 143/591/20 (провадження № 14-72цс21), у постанові від 25 січня 2022 року не встановила підстав для відступлення від зазначеного правового висновку 
(пункти 9.3, 9.4).
Водночас у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що визнання недійсним правочину, вчиненого з порушенням переважного права, не поновлює порушеного переважного права, тому що таке визнання само по собі не має наслідком виникнення обов`язку у власника земельної ділянки (орендодавця) укласти договір оренди із суб`єктом переважного права (орендарем). З цих підстав закономірною є неприйнятність та неефективність такого способу для захисту переважного права (пункт 8.36).
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту) (пункт 145 рішення ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення ЄСПЛ від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02)) (пункт 8.40)).
Водночас Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визнання недійсним договору оренди, який порушує переважне право, не є ефективним способом захисту, адже задоволення цієї позовної вимоги не здатне поновити майнову сферу позивача,а тому вимога не відповідає ефективному способу захисту. Сам по собі факт визнання недійсним договору оренди, укладеного з новим орендарем, не зумовлює автоматичного поновлення переважного права попереднього орендаря, яке підлягає захисту у спосіб, установлений законом, а саме шляхом визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди (пункт 8.41).
За таких умов, якщо первинний орендар має право на укладення договору оренди (додаткової угоди до нього), то наявні два різні порушення прав первинного орендаря: перше - з боку орендодавця (який відмовляється укладати додаткову угоду до договору оренди) та друге - з боку наступного орендаря (який незаконно заволодів майном - правом оренди - шляхом реєстрації цього права) та власника (який у такий спосіб порушив право на переважне продовження договору оренди землі). З врахуванням наведеного належними способами захисту прав первинного орендаря є пред`явлення двох позовних вимог - про спонукання до укладення додаткової угоди (тобто про визнання такої угоди укладеною) та про визнання відсутнім права оренди наступного орендаря. На належність такого способу захисту, як визнання відсутнім права, вже звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (постанова від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, пункти 6.12, 6.14). Судове рішення про визнання відсутнім права відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для державної реєстрації припинення права оренди (пункт 8.45).
Верховний Суд врахував, що у справі, яка переглядається, позивач, звернувшись до суду з такими позовними вимогами, просив:
-                  визнати недійсним договір оренди землі, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Харківський завод Елеватормаш»;
-                  скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки;
-                  визнати договір оренди земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та ФГ Строгого О. Ф., поновленим на умовах, визначених в договорі оренди землі та додатковій угоді, яка була надіслала на ім`я орендодавця.
Враховуючи, що окрім позовної вимоги про визнання недійсним договору оренди землі з новим орендарем, позивач просив суд також скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки та визнати поновленим договір оренди землі на умовах, визначених договором та додатковою угодою, Верховний Суд дійшов переконання, що у справі, яка переглядається, позивач обрав правомірні та дієві способи захисту, які у разі задоволення позову матимуть наслідком поновлення порушених прав позивача.
Визначаючи, чи порушено право ФГ  ОСОБА_2 на укладення договору оренди землі на новий строк оскаржуваним правочином, Верховний Суд врахував таке.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (провадження № 12-4гс21) зазначила, що стаття 33 Закону України «Про оренду землі» до зміни її редакції згідно із Законом України від 05 грудня 2019 року № 340-IX мала назву «Поновлення договору оренди землі», тобто була цілком присвячена процедурам такого поновлення.
Конструкція статті 33 Закону № 161-XIV до зміни її редакції згідно із Законом України від 05 грудня 2019 року № 340-IX передбачала можливість поновлення договору оренди землі у порядку реалізації переважного права на укладення цього договору на новий строк.
Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі (речення перше частини другої статті 33 Закону № 161-XIV). До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проєкт додаткової угоди (частина третя статті 33 цього Закону).
Отже, стаття 33 Закону № 161-XIV прямо передбачала подання орендарем у строки, визначені у частині другій цієї статті, повідомлення саме про поновлення договору оренди землі та проєкту додаткової угоди про таке поновлення. Шляхом надсилання орендодавцю відповідного письмового повідомлення орендар мав завчасно продемонструвати наявність у нього наміру продовжити користування земельною ділянкою. А орендодавець, будучи обізнаним із таким наміром, отримував можливість спланувати подальші дії у зв`язку зі спливом строку договору оренди землі, зважити доцільність пошуку інших потенційних орендарів, а за їх наявності - зіставити пропоновані ними умови оренди з умовами, викладеними у проєкті додаткової угоди, яку надав орендар.
Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (частина п`ята статті 33 Закону № 161-XIV).
За загальним правилом, викладеним у частині п`ятій статті 33 
Закону № 161-XIV, орендодавець у місячний строк із дня отримання листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі з проєктом відповідної додаткової угоди їх розглядає, за потреби узгоджує з орендарем істотні умови договору, може повідомити орендаря про наявність обґрунтованих заперечень проти поновлення договору оренди землі, а за відсутності таких заперечень - вирішує поновити договір оренди землі (таке рішення потрібне лише щодо земель державної та комунальної власності) й укладає з орендарем відповідну додаткову угоду.
При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється (частина четверта статті 33 зазначеного Закону).
Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку (частина восьма статті 33 Закону № 161-XIV). Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді (частина одинадцята статті 33 Закону № 161-XIV).
Без укладення додаткової угоди до договору оренди землі завершення процедури поновлення такого договору було неможливим. Така угода має ознаки не тільки зобов`язального, але й речового договору, оскільки засвідчує волю сторін на передання земельної ділянки у тимчасове володіння орендареві на новий строк. Тому зазначена додаткова угода згідно з пунктом 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для державної реєстрації права оренди на новий строк. Саме з цією реєстрацією Закон пов`язує виникнення права оренди (стаття 125 ЗК України).
Велика Палата Верховного Суду врахувала, що Закон № 340-ІХ істотно змінив підхід до продовження орендних відносин. Він чітко розмежував зміст понять «поновлення договору оренди землі» та «переважне право орендаря на укладення договору оренди на новий строк», доповнивши ЗК України статтею 126-1 «Поновлення договору оренди землі, договору про встановлення земельного сервітуту, договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови», Закон № 161-XIV - статтею 32-2 «Поновлення договорів оренди землі», яка відсилає до статті 126-1 ЗК України, та виклавши статтю 33 Закону № 161-XIV у новій редакції з назвою «Переважне право орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк» (тобто приписи цієї статті незастосовні до поновлення договорів оренди землі). У частині зазначених змін і доповнень Закон № 340-ІХ набрав чинності 16 липня 2020 року.
На момент звернення ФГ Строгого О. Ф. до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди, скасування державної реєстрації оренди та визнання договору оренди поновленим на умовах, викладених у договорі оренди та додатковій угоді, а також на момент ухвалення рішення судами першої та апеляційної інстанцій діяла попередня редакція статті 33 Закону України «Про оренду землі», яка регулювала питання поновлення договору оренди землі та підлягала застосуванню судами під час вирішення спору по суті вимог.
Звертаючись до суду з позовом, ФГ Строгого О. Ф. обґрунтовувало своє право на переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк з урахуванням положень додаткової угоди до договору оренди землі дотриманням правил частин першої-п`ятої статті 33 Закону № 161-XIV щодо поновлення договору оренди землі.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи свідчать, що ФГ Строгого О. Ф. як орендар дотрималося вимог договору та правил статті 33 Закону № 161-XIV щодо направлення орендодавцеві листа-повідомлення з проектом додаткової угоди, а також урахування зауважень орендодавця щодо істотних умов договору. А отже, орендар вчинив всі необхідні, можливі та залежні від нього дії з метою укладення додаткової угоди про продовження дії договору оренди землі, зазначені у частинах першій-третій статті 33 Закону № 161-XIV, а також після закінчення строку дії договору оренди продовжував користуватися земельною ділянкою.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 912/3810/16, орендодавець у разі невідповідності змісту листа-повідомлення та умов проекту додаткової угоди вимогам закону повинен протягом місяця із дати його отримання повідомити орендареві про такі невідповідності, що, у свою чергу, може бути підставою для заперечення у задоволенні заяви орендаря; або може запропонувати свою редакцію істотних умов договору оренди землі. При цьому варто мати на увазі, що заперечення орендодавця стосовно невідповідності листа-повідомлення із проектом додаткової угоди вимогам закону мають бути обґрунтованими і містити конкретні посилання на порушення закону, зазначені у листі-повідомленні або проекті додаткової угоди, або містити конкретні істотні умови договору, щодо яких орендодавець пропонує зміни.
У постанові від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17 Верховний Суд зазначив, що у разі встановлення обставин дотримання орендарем процедури і строків звернення до орендодавця із повідомленням про намір поновити договір оренди землі та невиконання орендодавцем установленого частиною п`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» обов`язку у місячний термін розглянути надісланий орендарем лист-повідомлення поведінку орендодавця не можна визнати добросовісною.
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, зокрема, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що також підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Саме тому у конкретних правовідносинах, зокрема щодо поновлення договору оренди землі на підставі статті 33 Закону України «Про оренду землі», добросовісність орендодавця по суті становить гарантію дотримання прав менш захищеної сторони, якою у спірних правовідносинах є орендар.
За встановлення судом обставин належного виконання орендарем обов`язків за укладеним договором, своєчасного звернення до орендодавця із листом-повідомленням про поновлення договору з наданням проекту додаткової угоди орендодавець, який зволікає з наданням відповіді, порушує право орендаря на встановлений законом порядок розгляду пропозиції про поновлення договору оренди на новий строк, а отже, і на укладення додаткової угоди до договору.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження 
№ 61-22315сво18)).
Верховний Суд врахував, що встановлені обставини справи свідчать, що орендодавець ( ОСОБА_1 ) діяла недобросовісно, спочатку не відповідаючи на звернення орендаря, у подальшому висловлюючи зауваження щодо запропонованої додаткової угоди без пропонування своєї редакції істотних умов договору, а після врахування зауважень та внесення змін до додаткової угоди - відмовляючи в її укладенні з тих підстав, що виявила намір самостійно обробляти земельну ділянку. Водночас після відмови орендодавця в укладенні додаткової угоди у зв`язку з нібито наміром самостійно обробляти земельну ділянку, ОСОБА_1 не обробляла цю земельну ділянку самостійно, натомість уклала договір оренди землі із ТОВ «Харківський завод Елеватормаш».
Така поведінка орендодавця свідчить про порушення переважних прав орендаря ФГ Строгого О. Ф. на укладення додаткової угоди та, відповідно, недійсність договору оренди, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Харківський завод Елеватормаш», у зв`язку з відсутністю права у товариства на отримання в оренду такої земельної ділянки від власника.
Враховуючи, що ФГ Строгого О. Ф. дотрималося вимог законодавства щодо направлення листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі разом з додатковою угодою до нього, поведінка ОСОБА_1 є недобросовісною, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі між ФГ Строгого О. Ф. та Неділько В. П.
У постанові від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (провадження 
№ 14-72цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що:
«8.25. За змістом частини четвертої статті 33 Закону про оренду землі, умови, на яких договір може бути поновлений, у будь-якому випадку узгоджуються сторонами. Якщо відсутня згода будь-якої сторони (в тому числі орендодавця) щодо орендної плати та інших істотних умов договору, переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.
8.26. Норми про переважне право орендаря на поновлення договору спрямовані лише на забезпечення пріоритету його інтересів перед інтересами інших осіб. Будь-якого іншого змісту переважне право не має. Воно не може трансформуватися у право на спонукання орендодавця до укладення договору на новий строк за відсутності його згоди зі зміненими умовами.
8.27. Водночас предмет регулювання статті 33 Закону про оренду земліне може бути звужений винятково до реалізації орендарем свого переважного права, оскільки за смислом цього закону юридичним фактом, у силу якого договір укладається на новий строк (поновлюється), є досягнення згоди між сторонами щодо усіх істотних умов договору оренди землі.
8.28. Аналіз змісту цієї статті дає підстави стверджувати, що вона містить два законодавчих механізми такого поновлення:
а) укладення договору оренди землі на новий строк з орендарем, який має переважне право перед іншими особами (частини друга-п`ята статті 33 Закону про оренду землі);
б) поновлення (продовження) існуючого договору оренди землі на той самий строк і на тих же умовах, які були передбачені договором, у загальному порядку; при цьому таке поновлення не передбачає наявності інших осіб, які виявили намір орендувати відповідну земельну ділянку (після закінчення строку дії існуючого договору), тобто в ситуації, коли переважне право орендаря не виникає (частина шоста статті 33 Закону про оренду землі).
… 8.32. Статтею 33 Закону про оренду землі (у відповідній редакції, чинній у спірний період), визначено як підстави поновлення договору оренди землі, так і порядок такого поновлення шляхом укладення відповідної додаткової угоди до договору оренди землі. Право сторони на оскарження в суді відмови або зволікання з укладенням додаткової угоди в контексті спірних правовідносин означають право сторони на звернення до суду для укладення додаткової угоди.
8.33. Додаткова угода до договору оренди землі відповідно до пункту 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для державної реєстрації права оренди на новий строк у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно».
Суд апеляційної інстанції наведеного не врахував і зробив помилкові висновки про те, що право позивача не підлягає захисту у зв`язку з непорушенням його переважного права на укладення договору оренди землі.
Апеляційний суд не врахував, що позивач звернувся до суду за захистом права на поновлення договору оренди землі з вимогою визнати такий договір поновленим на умовах, визначених у договорі оренди землі та додатковій угоді, тобто фактично просив суд визнати укладеною додаткову угоду до договору оренди землі, а тому обрав правомірний та ефективний спосіб захисту права. У зв`язку з викладеними міркуванням Верховний Суд зробив висновок про скасування рішення суду апеляційної інстанції та зміну рішення суду першої інстанції в частині визнання договору оренди поновленим на умовах, визначених в договорі оренди землі та додатковій угоді до нього, в іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню в силі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Підсумовуючи викладене, Верховний Суд дійшов переконання, що оскаржуване судове рішення ухвалене апеляційним судом з неправильним застосуванням норм матеріального права, не відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17, від 15 травня 2019 року у справі № 912/3810/16, а також постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (провадження № 12-4гс21), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (провадження № 14-72цс21).
Враховуючи, що зазначені правові висновки Велика Палата Верховного Суду зробила після подання касаційної скарги заявником, Верховний Суд, керуючись частиною третьою статті 400 ЦПК України, застосовує їх до спірних правовідносин.
За результатами перегляду справи у касаційному порядку встановлено, що під час постановлення оскаржуваного судового рішення апеляційний суд неправильно застосував норми права, а саме частин першої-п`ятої статті 33 Закону України «Про оренду землі», висновки апеляційного суду не відповідають правовим висновкам Верховного Суду.
Стосовно недоліків судового рішення суду першої інстанції, то Верховний Суд встановив, що зазначене судове рішення в частині висновків щодо позовних вимог про визнання договору оренди землі поновленим на умовах, визначених у договорі та додатковій угоді до нього, не відповідає правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, сформованим у постановах від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (провадження № 12-4гс21) та від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (провадження № 14-72цс21), що додаткова угода до договору оренди землі відповідно до пункту 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для державної реєстрації права оренди на новий строк у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Отже, порушення, допущені судом апеляційної інстанції, за встановлених судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин, є підставою для скасування постанови апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору оренди, скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки та зміни рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання договору оренди землі поновленим на умовах, визначених у договорі та додатковій угоді до нього.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд; скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 413 ЦПК України).
Розподіл судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду і залишення в силі в частині вимог та зміни рішення суду першої інстанції в іншій частині, судові витрати, понесені заявником у зв`язку з касаційним переглядом справи, підлягають йому відшкодуванню відповідачами у рівних частинах. Судові витрати, понесеніОСОБА_1 у зв`язку з поданням апеляційної скарги, покладаються на неї.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Фермерського господарства Строгого Олександра Федоровича задовольнити.
Постанову Харківського апеляційного суду від 07 травня 2020 року скасувати.
Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2019 року у частині визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Харківський завод Елеватормаш», скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки залишити в силі.
Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2019 року у частині визнання договору оренди земельної ділянки поновленим на умовах, визначених в договорі оренди земельної ділянки та додатковій угоді змінити, виклавши четвертий абзац резолютивної частини судового рішення в такій редакції:
«Визнати укладеною між Фермерським господарством Строгого Олександра Федоровича та ОСОБА_1 додаткову угоду до договору оренди землі від 03 січня 2005 року, який зареєстровано 08 листопада 2007 року у Зміївському районному відділі ХРФ ДП «Центр ДЗК» за № 040769100209, у такій редакції:
Додаткова угода
до договору оренди землі від 03 січня 2005 року
с. Геніївка                                                                           29 листопада 2017 року
ОСОБА_1 , найменована в подальшому «Орендодавець», з одного боку, та Фермерське господарство Строгого Олександра Федоровича в особі голови ФГ Строгого О. Ф., який діє на підставі Статуту, найменований в подальшому «Орендар», з другого боку, уклали цю додаткову угоду про наступне:
1.                 Продовжити строк дії договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер 6321755600:02:003:0629, (державна реєстрація від 08 листопада 2007 року № 040769100209), нормативна грошова оцінка якої станом на дату укладення додаткової угоди становить 96 795, 90 грн, на 10 (десять) років.
2.                 Пункт 6 договору викласти в такій редакції: «6. Орендна плата вноситься орендарем грошовими коштами у розмірі, що становить 8 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка розраховується на підставі витягів органів Держгеокадастру».
3.                 Всі інші умови договору, не передбачені цією угодою, залишаються незмінними.
4.                 Ця угода є невід`ємною частиною договору оренди земельної ділянки від 03 січня 2005 року (державна реєстрація від 08 листопада 2007 року № 040769100209) та набирає чинності після підписання сторонами та її державної реєстрації.
5.                 Додаткова угода укладена у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу.

Реквізити сторін
Орендодавець
ОСОБА_1 
Паспорт ______________________
Виданий ______________________
Дата видачі___________________
Місце проживання____________
________________________________
Ідентифікаційний номер______
Телефон_______________________
 
Орендар
Фермерське господарство Строгого Олександра Федоровича
Адреса: 63433, Харківська область, Зміївський район, с. Геніївка, вул. Дружби, 102
Ідентифікаційний код ЄДРПОУ 21229706

Підписи сторін».
Стягнути з ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський завод Елеватормаш» на користь Фермерського господарства Строгого Олександра Федоровича судові витрати, понесені заявником у зв`язку з касаційним переглядом справи, у рівних частинах, по 5 763, 00 грн з кожного. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               О. В. Ступак

Судді                                                                                                            І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко