Справа № 352/2523/19 
Провадження № 22-ц/4808/446/22 
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Василишин Л.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
               головуючої (суддя-доповідач)        Василишин Л.В.
суддів:                                Максюти І.О., Фединяка В.Д.,
секретаря                 Максимів Ю.В.
за участі представника позивача адвоката Тугая І.М.
відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника  ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 21 грудня2021 року в складі судді Пастернак І.А., ухвалене в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 31 грудня 2021 року, в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування реєстрації права власності, визнання права власності на частину нерухомого майна,
в с т а н о в и в:
У грудні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування реєстрації права власності, визнання права власності на частину нерухомого майна.
Позов мотивовано тим, що з 01 вересня 1978 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . За час перебування у шлюбі вони за спільні кошти збудували житловий будинок по АДРЕСА_1 . У грудні 2019 році їй стало відомо про те, що право власності на цей будинок зареєстровано за ОСОБА_2 , яка була коханкою чоловіка. В той же час, така ніколи не вселялась та не проживала у ньому, не брала участі в утриманні такого майна, житлово-комунальні послуги не оплачувала.
Також з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, вона дізналась, що за ОСОБА_2 проведено державну реєстрацію права власності і на нежитлове приміщення №5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; чотирьохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Проте належними покупцями за правочинами є їхнє з ОСОБА_1 подружжя, оскільки спірна нерухомість придбана за їхні спільні кошти. Дії щодо пошуку нерухомості, її огляду, визначення істотних умов договору купівлі-продажу, зокрема ціну, реалізації таких істотних умов здійснювались безпосередньо відповідачем ОСОБА_1 , натомість відповідач ОСОБА_2 участі в підборі для купівлі та визначені істотних умов договору купівлі-продажу не приймала. Крім того, в останньої була відсутня можливість придбати усі ці об`єкти нерухомого майна.
Враховуючи, що спірна нерухомість набута їхнім з ОСОБА_1 подружжям під час шлюбу, то така належить їй та відповідачу ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, а тому вона має право на 1/2 частину спірних об`єктів нерухомого майна.
Посилаючись на вказані обставини позивачка просила скасувати державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_4 та квартиру АДРЕСА_5 . Визнати договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20 жовтня 2010 року та договір купівлі-продажу домоволодіння від 10 лютого 2010 року частково недійсними в частині зазначення в договорах покупцем ОСОБА_2 . Перевести за цими договором на подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 права і обов`язки покупця. Визнати житловий будинок АДРЕСА_4 , нежитлового приміщення АДРЕСА_6 , домоволодіння АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_5 спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного майна.
У судовому засіданні 21 грудня 2021 року представник позивачки заявив клопотання про залишення без розгляду позовних вимог щодо квартири АДРЕСА_5 та поновлення строку на його подання.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 21 грудня 2021 року поновлено строк на подання заяви про залишення без розгляду позовних вимог. Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в частині скасування державної реєстрації права приватної власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_5 ; визнання квартири спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину вказаної квартири залишено без розгляду.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 грудня 2021 року позов задоволено.
Скасовано державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_2 на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Визнано цей житловий будинок спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку.
Визнано договір купівлі-продажу, серії та номер 2336 від 20 жовтня 2010 року, виданий приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кіцулою О.М., частково недійсним в частині зазначення в договорі покупцем ОСОБА_2 . Переведено за цим договором на подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 права і обов`язки покупця нежитлового приміщення загальною площею 54 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 . Визнано вказане нежитлове приміщення спільним майном подружжя та визнати за ОСОБА_4 право власності на його 1/2 частину.
Визнано договір купівлі-продажу, серії та номер 429 від 10 лютого 2010 року, виданий приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В., частково недійсним в частині зазначення в договорі покупцем ОСОБА_2 . Переведено за цим договором на подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 права і обов`язки покупця домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Визнано домоволодіння спільним майном подружжя та визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину домоволодіння.
У січні 2022 року представник ОСОБА_2 – адвокат Яковишин В.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що житловий будинок по АДРЕСА_4 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 . При цьому не враховано, що письмові докази, надані позивачкою не підтверджують даної обставини. Так, копія договору від 19 лютого 2008 року №9-02/08 на розробку проектно-технічної продукції індивідуального житлового будинку за адресою АДРЕСА_4 , замовником якого є ОСОБА_1 , та копія акта здачі-приймання проектно-технічної продукції за цим договором не підтверджують будівництво подружжям ОСОБА_5 спірного об`єкта, оскільки такий укладено вже після початку будівництва. Крім того, проектно-технічна продукція не породжує у замовників будь-яких прав на нерухоме майно, так як є тільки організаційними рішеннями для будівництва об`єкта і не свідчить про будівництво, створення об`єкта. Не є належними доказами та не підтверджують участь подружжя у будівництві житлового будинку і технічні умови на приєднання, договір про надання послуг з центрального водопостачання та водовідведення, акт пломбування збудованих мереж, квитанції про сплату ОСОБА_6 коштів за комунальні послуги та послуги охорони та інші, оскільки частина з них стосуються будинку за іншою адресою – будинок АДРЕСА_4 . В рахунках за послуги охорони не зазначено номер будинку, не містять такі й обов`язкових реквізитів – підпису касира і платника. Щодо видаткових накладних, то такі підтверджують тільки факт передачі товарно-матеріальних цінностей, а не фіксують місце використання покупцем придбаних матеріалів чи виконання будівельних робіт. Натомість архітектурно-планувальним завданням на проектування житлового будинку, будівельним паспортом, дозволом на виконання будівельних робіт, рішенням Чукалівської сільської ради від 31 липня 2007 року, рішенням Чукалівської сільської ради від 26 серпня 2008 року підтверджується, що замовником будівництва житлового будинку і будувала його саме ОСОБА_2 .
Помилковим вважає і висновок місцевого суду щодо визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення та домоволодіння у частині зазначення в них покупцем ОСОБА_2 та переведення таких прав на подружжя ОСОБА_5 . Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що вказане спірне майно було куплено за кошти ОСОБА_1 та особисто для нього. Як і докази, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існувала домовленість про подальше відчуження нею на його користь цього майна. Крім того, з оскаржуваних договорів видно, що вони укладені в письмовій формі, їх посвідчено нотаріально, за умовами договорів сторони дійшли згоди щодо всіх умов, зміст договорів підписаний сторонами, їх дієздатність перевірена, сторони попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин, зокрема з вимогами щодо його недійсності. Жодних зауважень чи пояснень як при передачі коштів, так і при підписанні договорів з боку сторін не висловлено. Не підтверджують факту придбання спірних об`єктів ОСОБА_1 і показання допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , оскільки вони не є сторонами спірних договорів, не були присутні при їх укладенні чи передачі коштів. Свідок ОСОБА_17 (продавець об`єкта в с. Поляниця) пояснила, що не пам`ятає обставин укладення договору купівлі-продажу. Свідок ОСОБА_18 (продавець об`єкта в с. Микитинці) пояснив, що не бачив хто підписував договір, ОСОБА_1 кошти йому не передавав. Отже, свідчення свідків не містить відомостей щодо фактичних обставин укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу, їх свідчення суперечать матеріалам справи, а покликання суду на такі показання є необґрунтованим. А тому, на думку апелянта, суд першої інстанції неправомірно застосував до спірних правовідносин положення статті 235 ЦК України.
Також вказує, що суд першої інстанції неправомірно не врахував, що ОСОБА_3 звертаючись із позовом через 12 років з моменту виникнення спірних правовідносин не довела, що вона не могла з об`єктивних, поважних причин дізнатися про порушення своїх прав раніше. Тому позивачка пропустила строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові.
Крім того, звертає увагу суду на те, що поведінка відповідача ОСОБА_1 щодо визнання позовних вимог своєї дружини порушує загальні засади цивільного судочинства, а саме принцип добросовісності. В позовній заяві про визнання договорів удаваними та визнання майна особистою приватною власністю (справа №344/9711/18) та в судових засіданнях ОСОБА_1 зазначав, що у зв`язку з розпадом сім`ї він 1999 році виїхав з с. Космач Косівського району, спірне майно придбане ним за особисті кошти для своїх потреб. Натомість вже у цій справі такий повністю визнав позовні вимоги своєї дружини і вказав, що майно будувалося для сім`ї.
31 січня 2022 року представник ОСОБА_2 – адвокат Струкова К.О. засобами поштового зв`язку подала доповнення до апеляційної скарги, в яких вказує, що позивачкою обрано неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_3 має бути віндикаційний позов.
Поза увагою суду залишена і та обставина, що участь інших, крім забудовника, осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок. Між сторонами не укладалась угода про створення спільної власності. Наявність прибуткових касових ордерів про оплату ОСОБА_1 басейну та оплату будівництва сауни по АДРЕСА_2 пояснюється тим, що ОСОБА_2 мала дружні відносини з ОСОБА_1 та довіряла йому ведення переговорів щодо оплати вартості робіт за її кошти. 
Також зазначає, що у позовній заяві у справі №344/9711/18 ОСОБА_1 зазначав, що у зв`язку з розпадом сім`ї він 1999 році виїхав з с. Космач Косівського району та придбав спірне майно за особисті кошти для своїх потреб. Крім того, під час судового розгляду цієї справи такий надавав пояснення, що причиною оформлення спірних об`єктів на ОСОБА_2 були погані відносини з дружиною та небажання, щоб майно було спільною сумісною власністю подружжя. Також у матеріалах справи наявна довідка про те, що ОСОБА_1 з 2010 року зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, судом першої інстанції не встановлено та не досліджено обставин щодо припинення спільного проживання подружжя ОСОБА_5 , припинення ведення спільного господарства, спільного бюджету та вирішення побутових проблем. 
Представник ОСОБА_3 – адвокат Тугай І.М. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на невчасне отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та запровадження воєнного стану в Україні, просив поновити строк на подання відзиву. 
Наведені учасником справ обставини є поважними причинами несвоєчасного подання відзиву на апеляційну скаргу, а тому суд апеляційної інстанції вважає можливим продовжити строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та приєднати його до матеріалів справи.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 покликається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням усіх доводів сторін, поданих доказів, що мають значення для справи. Під час розгляду справи у суді першої інстанції сторона відповідачки ОСОБА_2 не подавала заяви про застосування строків позовної давності в спірних правовідносинах. Подаючи заяву про необхідність застосування строків позовної давності апелянт фактично визнає порушення прав позивачки. Також звертає увагу суду на те, що відповідачкою не дотримано встановленого процесуальним законодавством порядку подання додаткових доказів. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 21 грудня 2021 року - без змін.
Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подали.
У засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_3 – адвокат Тугай І.М., відповідач ОСОБА_1 скаргу не визнали, просили залишити її без задоволення.
Апелянт ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась. Її представник адвокат Яковишин В.В. подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю у судовому засіданні Івано-Франківського міського суду.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Враховуючи, що сторона відповідачки ОСОБА_2 реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та доповненнях до неї, справа тривалий час перебуває на розгляді у суді, задоволення попередньої заяви ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, матеріали справи містять необхідні докази для її вирішення, апеляційний суд відхиляє клопотання про відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглянути справу без участі сторони відповідачки.
За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що 01 вересня 1978 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб у Космацькій сільській раді Косівського району (а.с.9, т.1). Від шлюбу мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після одруження змінила прізвище на ОСОБА_19 (а.с. 70,71 т.2).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 412,40 кв.м, за адресою: АДРЕСА_4 (дата та час державної реєстрації 11 травня 2018 року о 15:56:22); нежитлове приміщення загальною площею 54 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 (дата та час державної реєстрації 11 грудня 2015 року о 09:50:08); домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (дата державної реєстрації 01 березня 2010 року) (а.с.10-15, т.1).
Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_3 покликалась на те, що вказане нерухоме майно збудовано та придбано за їхні з ОСОБА_1 кошти, подружжя. Проте державна реєстрація права власності на них безпідставно проведена за відповідачкою ОСОБА_2 , яка була коханкою ОСОБА_1 . А тому вважала, що ОСОБА_2 незаконно володіє спірним майном.
Задовольняючи позов суд першої інстанції суд виходив з того, що матеріалами справи та показами свідків підтверджено факт будівництва житлового будинку по АДРЕСА_4 сім`єю ОСОБА_5 . Оскільки вказаний будинок побудовано під час перебування сторін у шлюбі, то є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 і підлягає поділу між ними у рівних частках. А отже за ОСОБА_3 необхідно визнати право власності на 1/2 частину цього житлового будинку. Відповідно підлягає скасуванню державна реєстрація права власності на житловий будинок по АДРЕСА_4 за відповідачкою ОСОБА_2 .
Також судом встановлено, що дії щодо пошуку домоволодіння по АДРЕСА_2 та нежитлового приміщення АДРЕСА_6 , їх огляд, визначення істотних умов договорів купівлі-продажу, зокрема ціну, та реалізація їхніх умов, здійснював безпосередньо ОСОБА_1 . Зібраними доказами підтверджено, що вказані об`єкти були придбанні за спільні кошти подружжя ОСОБА_5 та для їх потреб. Наслідком оформлення спірної нерухомості на ОСОБА_2 спричинило виникнення розбіжностей між волею реального покупця та її зовнішнім виявом. Тому суд дійшов висновку про недійсність договору купівлі-продажу домоволодіння та договору купівлі-продажу нежитлових приміщень в частині покупця з моменту вчинення правочинів. Належними покупцями за цими правочинами необхідно визнати подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Зважаючи на те, що нежитлове приміщення та домоволодіння по АДРЕСА_2 набуте під час шлюбу, то суд вважав, що за ОСОБА_3 потрібно визнати 1/2 частину цього майна.
Однак, погодитися з такими висновками місцевого суду не можна з огляду на таке. 
Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок по АДРЕСА_4 , визнання вказаного житлового будинку спільним майном подружжя та визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 цього майна.
Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині житлового будинку по АДРЕСА_4 ОСОБА_3 покликалась на те, що за час шлюбу та за спільні кошти вона з ОСОБА_1 побудували спірний будинок. В 2019 році їй стало відомо, що цей будинок не належить ні їй, ні її чоловіку, а реєстрація права власності на нього здійснена на відповідачку ОСОБА_2 . Остання ніколи не вселялась в нього, там не проживає та не бере участь в його утриманні.
На підтвердження факту будівництва житлового будинку по АДРЕСА_4 подружжям ОСОБА_5 стороною позивачки надано ряд письмових доказів. Зокрема, договір №9-02/08 на розробку проектно-технічної продукції від 19 лютого 2008 року, укладеного між підприємством «Науково-творча майстерня «Архітрав» Прикарпатського центру Української академії архітектури та ОСОБА_1 . 
Згідно з п. 1.1 цього договору замовник доручає, а виконавець приймає на себе розробку робочого проекту індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_4 є ОСОБА_1 . 
За виконану проектно-технічну продукцію згідно даного договору замовник оплачує виконавцю 8 300 грн без ПДВ (п.2.1договору) (а.с.9-10, т.2).
Відповідно до акту здачі-приймання проектно-технічної продукції по договору №09/02-08 від 19 лютого 2008 року ОСОБА_1 21 травня 2008 року прийняв роботу (а.с.11, т.2).
За змістом прибуткових касових ордерів №7 від 05 квітня 2010 року та №14 від 21 квітня 2010 року ОСОБА_1 здійснено оплату в сумі 110 000,00 грн за будівництво басейну та в сумі 36 524,00 грн за будівництво сауни за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.25, 26, т. 2).
Згідно з листа «ПП ТЕРМОСЕРВІС», актів виконаних робіт по технічному обслуговуванню від 02 вересня 2012 року, від 02 вересня 2013 року у вказаному спірному будинку встановлено газовий котел BAXI POWER HT 1.850, споживачем вказано ОСОБА_1 (а.с.56-58, 59, 60 т.2).
Відповідно до технічних умов №397 від 13 листопада 2012 року про приєднання житлового будинку, який проектується (підлягає реконструкції) до централізованих систем водопостачання і каналізації м. Івано-Франківську, його замовником є ОСОБА_6 , адреса об`єкта: АДРЕСА_4 (а.с.62-63, т.2).
17 жовтня 2013 року між КП «Івано-Франківськводотехпром» та ОСОБА_6 укладено Договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, адреса: АДРЕСА_4 (а.с.64-67, т.2).
Згідно з актом обстеження технічного стану самовільно збудованих мереж господарсько-побутова каналізація до ж/б АДРЕСА_4 , замовником якого є ОСОБА_6 , проведено огляд виконаних робіт по влаштуванню господарсько-побутової каналізації по АДРЕСА_4 (а.с.75-78, т.2).
Відповідно до гарантійного паспорту від 16 травня 2014 року за адресою по АДРЕСА_4 , встановлено котел, замовник вказано ОСОБА_6 (а.с.79-80, т.2).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
За змістом статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.
Згідно з частиною другою статті 12 Закону України «Про планування і забудову територій», який був чинним до 12 березня 2011 року, відповідно до генеральних планів населених пунктів сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, вирішують, зокрема питання щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об`єктів містобудування та упорядкування територій.
Відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» (в редакції на час будівництва будинку) будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному статтею 24 Закону України «Про планування і забудову територій».
Згідно статті 24 Закону України «Про планування і забудову територій» фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво, зобов`язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міської державної адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво.
Дозвіл на будівництво надається на підставі комплексного висновку щодо відповідності запропонованого будівництва містобудівній документації, державним будівельним нормам, місцевим правилам забудови.
За змістом статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, що є необхідним для підтвердження права власності, і самостійного значення для виникнення права власності немає, оскільки визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» (у редакції чинній на 2008 рік) підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є: державний акт про право власності на земельну ділянку; нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, довічного утримання, дарування, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна; договір про приватизацію майна державних підприємств; договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на біржі в установленому порядку; нотаріально посвідчений договір про поділ, перерозподіл, об`єднання нерухомого майна; свідоцтво про право на спадщину; свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя; свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів; свідоцтво про право власності на будівлю (частину будівлі), споруду; рішення суду про право власності на об`єкт незавершеного будівництва; акти прийому нерухомого майна до експлуатації; договори про іпотеку, оренду строком більше одного року, інші визначені законом документи щодо речових прав на нерухоме майно; рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, що набрали законної сили; інші акти органів державної влади або органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом. 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконкому Чукалівської сільської ради від 31 липня 2007 року надано дозвіл ОСОБА_2 на початок будівництва індивідуального житлового будинку на приватизованій ділянці площею 0,0516 га в АДРЕСА_4 (а.с.89 т.1). Цього ж дня виконавчий комітет Чукалівської сільської ради розглянувши заяви ОСОБА_2 прийняв рішення, якими надано їй дозвіл на електрифікацію та газифікацію житлового будинку в АДРЕСА_4 (а.с.87, 88, т.1).
У 2007 році відділом архітектури і містобудування Тисменицької ради виготовлено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, забудовником якого є ОСОБА_2 , адреса будівництва – АДРЕСА_4 (а.с.83 т.1).
На підставі замовлення ОСОБА_2 №02/1087 від 18 вересня 2007 року госпрозрахунковим проектно-виробничим архітектурно-планувальним бюро при відділі містобудування і архітектури Тисменицької РДА виготовлено архітектурно-планувальне завдання на проектування житлового будинку в АДРЕСА_4 (а.с.85, т.1).
16 листопада 2007 року ОСОБА_2 видано дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва цього індивідуального житлового будинку (а.с.84, т1).
Відповідно до рішення виконавчого комітету Чукалівської сільської ради від 26 серпня 2008 року розглянувши заяву ОСОБА_2 виконком сільської ради вирішив визнати право власності на будинковолодіння в АДРЕСА_4 за відповідачкою. Зобов`язано Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації виготовити свідоцтво про право власності (а.с.90 т.1).
На підставі цього рішення 01 жовтня 2008 року Чукалівська сільська рада видала ОСОБА_2 свідоцтво на право власності на вказане спірне домоволодіння (а.с.91 т.1).
18 вересня 2008 року Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації складено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_4 . Рік побудови житлового будинку, загальною площею 412,4 кв.м зазначено 2008 року (а.с.12-17, т.2).
Згідно витягу про реєстрацію права власності 01 жовтня 2008 року було прийнято рішення про реєстрацію права власності домоволодіння по АДРЕСА_4 за ОСОБА_2 . Підставою виникнення права власності зазначено свідоцтво про право власності від 01 жовтня 2008 року (а.с.92 т.1).
У справі, яка переглядається, позивачем не порушувалося питання щодо оспорення правомірності набуття відповідачкою права власності на вказаний будинок, позовних вимог про визнання недійсними рішень Чукалівської сільської ради, на підставі яких вона набула право власності на нерухоме майно, свідоцтва на право власності ОСОБА_3 не заявлялося. Таким чином, правомірність набуття права власності відповідача не спростована, відповідно, підстави для скасування державної реєстрації у суду були відсутні.
Укладення ОСОБА_1 19 лютого 2008 року договору на розробку робочого проекту спірного будинку не є достатнім доказом, який підтверджує факт будівництва спірного будинку подружжям ОСОБА_5 .
Не можуть бути доказами будівництва спірного будинку подружжям і надані стороною позивачки докази здійснення ОСОБА_1 оплати за будівництво сауни, басейну, технічні умови про приєднання житлового будинку до централізованих систем водопостачання і каналізації м. Івано-Франківську, договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, оскільки такі датовані 2010, 2012, 2013 роками та не підтверджують факт будівництва подружжям ОСОБА_5 у 2007-2008 році спірного будинку.
Разом з тим, навіть за такої участі ОСОБА_1 у благоустрої будинку, такі дії не свідчать про участь у будівництві подружжя, яку доводить позивач. Така участь не породжує право власності і не може розцінюватися як будівництво будинку за кошти подружжя.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права приватної власності за ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_4 , визнання цього будинку спільним майном подружжя та визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину цього будинку.
Щодо позовних вимог про визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу в частині покупця, переведення на подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 прав та обов`язків покупця, визнання домоволодіння та нежитлового приміщення спільним майном подружжя та визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину цього майна.
Матеріалами справи підтверджується, що 10 лютого 2010 року між  ОСОБА_18 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу домоволодіння, відповідно до якого остання прийняла у власність домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Купівлю-продаж домоволодіння здійснено за 620 549,00 грн (а.с.122-123, т.1).
Згідно з договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09 жовтня 2010 року укладеного між ОСОБА_17 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), остання придбала у власність нежитлове приміщення загальною площею 54 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 . Продаж цей за домовленістю сторін вчинено за 117 990,00 грн (а.с.133-134, т.1). 
Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання договорів купівлі-продажу недійсними в частині покупця, ОСОБА_3 вказувала, що вказана нерухомість придбана за спільні кошти подружжя. Саме відповідач ОСОБА_1 здійснював дії щодо пошуку нерухомості, її огляду, визначення істотних умов договору купівлі-продажу, зокрема ціну. А тому покупцями за цими договорами необхідно вважати її та ОСОБА_1 . 
Згідно з частиною першою статті 13 суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава стаття 48 ЦПК України.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Частинами другою, четвертою статті 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).
У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.
Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.
Питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача суд вирішує у підготовчому засіданні (пункт 4 частини другої статті 197 ЦПК України).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог. Визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Водночас установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Пред`являючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу ОСОБА_3 відповідачем зазначила лише одну сторону оспорюваних правочинів - покупця ОСОБА_2 , продавців нерухомого майна не було зазначено в якості відповідачів, клопотань про залучення співвідповідачів до участі у справі не заявлено. ОСОБА_18 та ОСОБА_17 були допитані в якості свідків.
Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги про визнання договорів купівлі-продажу частково недійсними, переведення на подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 права та обов`язків покупця домоволодіння по АДРЕСА_2 та нежитлового приміщення пред`явлені за неналежного суб`єктного складу відповідачів, що є самостійною підставою для відмови у їх задоволенні позові. Позовна вимога про визнання права власності є похідною, тому також не підлягає задоволенню.
З огляду на відмову в задоволенні позову у зв`язку з незалученням до участі у справі осіб як співвідповідачів за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті, апеляційний суд не дає оцінку доводам апеляційної скарги щодо неналежної оцінки судом першої інстанції доказам, в тому числі, показанням свідків. 
Водночас колегія суддів зауважує, що у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680сво20) Верховний Суд дійшов такого правового висновку:«Удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину.
Нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням».
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до переконання, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 .
В силу частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною першою та статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що за наслідками апеляційного розгляду справи відмовлено у задоволенні позову з позивачки на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути16 112,28 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись статтями 374, 376, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задоволити.
РішенняІвано-Франківського міського суду від 21 грудня2021 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування реєстрації права власності, визнання права власності на частину нерухомого майна відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 16 112,28 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 01 липня 2022 року

Суддя-доповідач                                                                Л.В. Василишин 
Судді                І.О. Максюта
               В.Д. Фединяк