Справа № 465/5186/19                                Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С. 
Провадження № 22-ц/811/875/22                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Провадження № 22-ц/811/295/22               

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       28 червня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Ніткевича А.В. 
                                               суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційними скаргами Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" на рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 04 лютого 2022 року в складі судді Марків Ю.С. в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант", ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди,-
встановив:
У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТзДВ «Страхова компанія «АЛЬФА-ГАРАНТ», ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди.
Вимоги обґрунтовував тим, 23 березня 2019 року близько 09:00 год. у м. Львові на пр. Свободи, 6, водій ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», номерний знак НОМЕР_1 , порушив Правила дорожнього руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом марки «OPEL ASTRA», номерний знак НОМЕР_2 , під його керуванням.
Постановою Франківського районного суду м. Львова від 22 квітня 2019 року (справа № 465/1703/19), ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Цивільно – правова відповідальність відповідача, як водія транспортного засобу марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», номерний знак НОМЕР_1 , була забезпечена полісом обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/5293299 у ТзДВ СК «АЛЬФА –ГАРАНТ».
25 березня 2019 року позивач надіслав на адресу ТзДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» повідомлення про ДТП та заяву про виплату страхового відшкодування. 
Зважаючи на те, що страховик у встановлений строк не провів огляду пошкодженого транспортного засобу, позивач 12 квітня 2019 року звернувся до оцінювача для встановлення розміру заподіяного йому матеріально збитку. На проведення даного огляду був запрошений представник ТзДВ СК «АЛЬФА –ГАРАНТ», однак особа, яка прибула на огляд транспортного засобу не мала належних повноважень, відтак не була допущена до проведення огляду. 
Листом вих. №12/1216 від 16 квітня 2019 року ТзДВ СК «АЛЬФА –ГАРАНТ» відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування, зважаючи на те, що позивач не виконав свого обов`язку надати пошкоджений транспортний засіб для огляду страховиком. 
Згідно із Звітом про оцінку автомобіля № 1197/19 вартість відновлювального ремонту з врахування коефіцієнту фізичного зносу становить 27 801 грн. 18 коп. Зважаючи на те, що страховиком у встановлені строки не проведено виплату страхового відшкодування, позивач просив стягнути із ТзДВ СК «АЛЬФА –ГАРАНТ» пеню за період з 24 червня 2019 року по 10 вересня 2019 року у розмірі 2 067, грн. та 3 % річних за період з 24 червня 2019 року по 10 вересня 2019 року у розмірі 180, 52 грн. Також, позивач посилається на те, що внаслідок ДТП йому було заподіяно значних моральних страждань, у зв`язку із чим просив стягнути із ОСОБА_2 3 000 грн. моральної шкоди, судові витрати покласти на відповідачів. 
Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 31546 (тридцять одну тисячу п`ятсот сорок шість) гривень 60 коп., з яких 27801 (двадцять сім тисяч вісімсот одна) гривня 18 коп. страхового відшкодування, 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 коп. витрат за виготовлення звіту про оцінку автомобіля, 2064 (дві тисячі шістдесят чотири) гривні 90 коп. пені та 180 (сто вісімдесят) гривень 52 коп. 3% річних.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3000 гривень 00 коп. завданої моральної шкоди.
Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 768 гривень 40 коп. судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768 гривень 40 коп. судового збору.
Оскаржуваним додатковим рішення Франківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2022 року стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 4566 гривень 00 коп. понесених судових витрат на професійну правову допомогу.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 434 гривні 00 коп. понесених судових витрат на професійну правову допомогу.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 04 лютого 2022 рокуоскаржив відповідач ТзДВ Страхова компанія "Альфа-Гарант", в особі представника Білинової А.В.
Товариство вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, що полягає у прийнятті неналежних доказів, наданні судом неправильної оцінки доказам по справі та неправильним застосуванням норм матеріального права.
На думку апелянта, суд не звернув увагу на те, що обсяг відповідальності страховика за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обмежений нормами ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Покликається на те, що під час огляду пошкодженого автомобіля, особи не допустили представника страховика мотивуючи таке рішення тим, що останній не мав належних документів, однак спеціальний закон не містить переліку спеціальних документів, які є необхідними для огляду автомобіля, при цьому страховик може направити для здійснення огляду пошкодженого майна працівника, аварійного комісара, експерта.
Оскільки ОСОБА_1 був зобов`язаний надати для огляду належний йому транспортний засіб у стані, який був після ДТП, а його розібрання під час огляду, на який не було допущено представника страховика, є перешкодою для встановлення розміру заподіяної шкоди, тому товариство обґрунтовано відмовило позивачу у здійсненні страхового відшкодування.
Також зазначає, що звіт № 1197/19 не може бути належним та допустимим доказом по справі, оскільки не містить посилань та висновків особи, яка його склала на те, чи всі наявні пошкодження відносяться до ДТП від 23.03.2019.
Суд першої інстанції не врахував, що законом визначено інший порядок визначення страховиком розміру заподіяної шкоди.
Окремо звертає увагу, що позивачем не було надано доказів здійснення відновлювального ремонту його пошкодженого автомобіля, при цьому відповідно до п. 36.2 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.
Таким чином, сума страхового відшкодування має бути зменшена на 20% від вартості усіх запчастин що підлягають заміні, чого зроблено не було. 
Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2021 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
У апеляційній скарзі на додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2022 рокупредставник ТзДВ Страхова компанія "Альфа-Гарант" Білинова А.В. зазначає, що таке є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним дослідженням судом усіх обставин, що мають значення для справи.
Звертає увагу, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що позов підлягає до задоволення, а витрати позивача були необхідними, а їх розмір розумний та виправданий.
Вважає, що справа не є складною і підготовка до її розгляду не потребує аналізу великої кількості доказів, законодавства, значних затрат часу та зусиль.
Оскільки справа є малозначною зважаючи на ціну позову, витрати є не співрозмірними та значно завищеними.
Просить скасувати додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2022 року, відмовити у задоволенні заяви Лісовича про ухвалення додаткового рішення у повному обсязі.
22.06.2022 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивача ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, у якому зазначаючи про спірні правовідносини та аналізуючи такі з погляду ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2021 року,без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
При цьому, виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що 25 березня 2019 року ОСОБА_1 подав повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, вина водія ОСОБА_4 встановлена судовим рішенням, а цивільно-правова відповідальність забезпечена полісом обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/5293299 виданим ТзДВ СК «АЛЬФА –ГАРАНТ».
Суд зазначив, що покликання страховика на те, що позивач не забезпечив можливості провести огляд пошкодженого транспортного засобу не заслуговують на увагу, оскільки згідно положень чинного законодавства відповідач у строк до 08 квітня 2019 включно зобов`язаний був направити свого представника для визначення розміру збитків, однак для огляду транспортного засобу не вчинив жодних дій, причин та підстав, які завадили йому це зробити, суду не навів, відтак позивач не дочекавшись представника відповідача правомірно звернувся до оцінювача, який 12 квітня 2019 року провів огляд транспортного засобу та в подальшому склав звіт № 1197/19 про оцінку.
Таким чином, суд критично оцінив рапорт аварійного комісара та лист №12/1216 від 16 квітня 2019 року ТзДВ СК «АЛЬФА – ГАРАНТ», оскільки такі складені за межами строку встановленого законодавством для вчинення дій щодо встановлення причин, обставин ДТП та визначення розміру збитку.
Оскільки ТзДВ СК «АЛЬФА – ГАРАНТ» не було надано жодних документів, що спростовують висновок, щодо вартості відновлювального ремонту транспортного засобу марки «OPEL ASTRA», номерний знак НОМЕР_2 , з врахування коефіцієнту фізичного зносу, яка визначена на рівні 27 801,18 грн, суд дійшов висновку, що такий об`єктивно встановлює розмір шкоди, заподіяної позивачу.
При цьому, страховою компанією не подано доказів про те, що проведений огляд автомобіля, встановлення вартості відновлювального ремонту призвело до неможливості страховика встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди, а твердження про те, що виключно на страховика покладено обов`язок визначати розмір збитків не відповідають дійсності, натомість компанія не заперечує факт настання страхового випадку і не спростовує об`єм роботи та перелік запчастин для проведення відновлювального ремонту автомобіля.
Щодо стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання із виплати страхового відшкодування суд заначив, що грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.
Таким чином, що правовідносини, які склалисяміж сторонами у справі на підставі укладеного між страхувальником та страховиком договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, є грошовим зобов`язанням, відтак позовні вимоги щодо стягнення пені та трьох відсотків річних підлягають до задоволення повністю.
Крім цього, внаслідок ДТП у позивача відбулося порушення звичного укладу життя, останній змушений був звертатись до адвоката та суду для захисту своїх порушених прав, що беззаперечно призвело до завдання йому моральної шкоди.
Врахувавши вимоги розумності та справедливості суд дійшов висновку, що на користь позивача необхідно стягнути моральну шкоду розмірі 3000,00 грн. із винної особи.
В свою чергу, додатковим рішенням суд вирішив питання судових витрат, зменшивши розмір судових витрат, понесених позивачем ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, з 7000,00 грн. до 5000,00 грн., що підлягають стягненню в його користь.
При цьому, суд розподілив такі пропорційно розміру задоволених позовних вимог у справі, а саме з відповідача ТзДВ СК «Альфа-Гарант» стягнув 4566,00 гривень (91,32% стягнутих коштів від загальної суми відшкодування, яку просив стягнути позивач), а з відповідача ОСОБА_2 434,00 гривень (8,68 % стягнутих коштів від загальної суми відшкодування, яку просив стягнути позивач).
У стягненні судового збору на користь позивача суд відмовив, оскільки рішенням Франківського районного суду м.Львова від 28.12.2021 таке питання було вирішено.
Слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства та положенням ст. 367 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність оскаржуваного рішення виключно у межах доводів апеляційної скарги, тобто вимог, які були пред`явлені до ТзДВ «Страхова компанія «АЛЬФА-ГАРАНТ».
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Судом встановлено такі юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.
23 березня 2019 року близько 09:00 год. у м. Львові на пр. Свободи, 6, водій ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», номерний знак НОМЕР_1 , допустив зіткнення із транспортним засобом марки «OPEL ASTRA», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , унаслідок чого транспортні засоби зазначили механічних пошкоджень.
Транспортний засіб марки «OPEL ASTRA», номерний знак НОМЕР_2 , належить  ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.
Постановою Франківського районного суду м. Львова від 22 квітня 2019 року по справі №465/1703/19 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 384,20 грн (т. 1 а.с. 12).
Постановою Франківського районного суду м. Львова від 25 червня 2019 року по справі №465/1703/19 виправлено описку в описовій частині постанови від 22 квітня 2019 року, в частині правильного зазначення номерного знаку транспортного засобу марки «OPEL ASTRA», вказавши вірним д.н.з. НОМЕР_2 , замість не вірного НОМЕР_3 . Уточнено марку автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», номерний знак НОМЕР_1 .
Постанови суду не оскаржувалися та набрали законної сили.
Таким чином, обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 23 березня 2019 року, а також вина відповідача  ОСОБА_2 у цій ДТП, визначені відповідним судовим рішенням, відтак в силу статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню в ході розгляду даної цивільної справи.
При цьому позивач здійснював керування транспортним засобом на відповідній правовій підставі, як це вимагають ПДР (п.п. 2.1, 2.2) (т. 1 а.с. 19).
В свою чергу, цивільно – правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 , як водія транспортного засобу марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», номерний знак НОМЕР_1 , станом на момент ДТП була забезпечена у ТзДВ СК «АЛЬФА –ГАРАНТ» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/5293299, ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - двісті тисяч, за шкоду, заподіяну майну - сто тисяч (т. 1 а.с. 11).
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.
Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.
За загальним принципом, відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.
Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Тобто, винна особа - володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням
Таким чином, право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Далі Закон № 1961-IV). 
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за цим законом є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону №1961-IV). 
 Стаття 4 цього закону визначає суб`єктів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, зокрема до таких відносяться страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі.
Згідно із статтею 6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.
Настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми, в порядку визначеному законом.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. 
Відповідно до ст. 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Таким чином, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Разом з тим, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний, зокрема, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. 
25 березня 2019 року позивач подав до страхової компанії повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, в якому повідомив ТзДВ СК «АЛЬФА –ГАРАНТ» про обставини ДТП, яке мало місце 23 березня 2019 року та про отримані пошкодження належного йому транспортного засобу. 
Того ж дня позивач подав заяву про виплату страхового відшкодування.
За змістом пункту 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
Страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
При цьому, дійсно у зв`язку із скеруванням страховику повідомлення про ДТП, у останнього виник обов`язок протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.
Більше того, протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (п. 34.2. ст. 34 закону).
Натомість, якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).
Згідно із п. 34.4.  ст. 34 вказаного Закону для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків, страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися експерти або юридичні особи, у штаті яких є експерти.
Судом встановлено, що після подання позивачем повідомлення про дорожньо-транспортну подію страховою компанією не скеровано аварійного комісара для встановлення причин та обставин ДТП та фіксації пошкоджень його транспортного засобу «OPEL ASTRA», номерний знак НОМЕР_2 .
Зазначене жодним чином не спростовано зі сторони відповідача ТзДВ "Альфа-Гарант".
В свою чергу, 12 квітня 2019 року на замовлення позивача проведено огляд пошкодженого транспортного засобу марки «OPEL ASTRA», номерний знак НОМЕР_2 , з метою визначення розміру матеріального збитку.
Про проведення огляду транспортного засобу «OPEL ASTRA», номерний знак НОМЕР_2 позивач повідомив ТзДВ СК «АЛЬФА – ГАРАНТ» електронним повідомленням №000164 від 09 квітня 2019 року, забезпечивши у такий спосіб страховику право бути присутнім при огляді та оцінки пошкодженого автомобіля.
Зазначене підтверджується змістом рапорту аварійного комісара ОСОБА_5 без номеру та без дати, долученого представником відповідача до відзиву на позов, з якого слідує, що аварійний комісар ОСОБА_5 дійсно прибув на огляд, однак до такого допущений не був через відсутність документів на представництво (т. 1 а.с. 69).
У цьому контексті колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що страховик може направити для здійснення огляду пошкодженого майна, працівника, аварійного комісара, експерта, при цьому таке не означає і не дає можливість будь кому із них проводити огляд без підтверджуючих для цього документів.
15 квітня 2019 року виконано звіт № 1197/19 про оцінку вартість відновлювального ремонту транспортного засобу марки «OPEL ASTRA», номерний знак НОМЕР_2 , відповідно до якого вартість відновлювального ремонту з врахування коефіцієнту фізичного зносу та без ПДВ становить 27 801, 18 грн (т. 1 а.с. 18-20).
У зв`язку із залученням спеціаліста позивачем понесено витрати у розмірі 1 500 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0.1327168872.1 від 14 квітня 2019 року (т. 1 а.с. 38).
Відповідно до листа № 12/1216 від 16 квітня 2019 року ТзДВ СК «АЛЬФА – ГАРАНТ» для проведення незалежного експертного дослідження та визначення розміру нанесеного матеріального збитку, внаслідок пошкодження транспортного засобу марки «OPEL ASTRA», номерний знак НОМЕР_2 , призначено експерта, аварійного комісара ФОП ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 40).
16 квітня 2019 року позивач повторно звернувся до ТзДВ СК «АЛЬФА – ГАРАНТ» із заявою, до якої долучив звіт №1197/19 та просив провести виплату страхового відшкодування у сумі, визначеній в цьому документі (т. 1 а.с. 39).
Листом вих. №12/2121 від 24 червня 2019 року ТзДВ СК «АЛЬФА – ГАРАНТ» відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування з огляду на порушення ОСОБА_1 п. 37.1.3. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме невиконання потерпілим своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.
Враховуюючи наведене та те, що з врахуванням обов`язку страховика протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування, протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків, а також права потерпілого, якщо представник страховика не з`явився у визначений строк, самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди, колегія суддів приходить переконання про те, що відмова відповідача у виплаті позивачу страхового відшкодування є неправомірною.
Крім цього, апеляційний суд погоджується із критичною оцінкою судом першої інстанції рапорта аварійного комісара та листа № 12/1216 від 16 квітня 2019 року ТзДВ СК «АЛЬФА – ГАРАНТ», оскільки такі складені за межами строку встановленого законодавством для вчинення дій щодо встановлення причин, обставин ДТП та визначення розміру збитку.
Звіт № 1197/19 про оцінку вартості відновлювального ремонту транспортного засобу марки «OPEL ASTRA», номерний знак НОМЕР_2 відповідач, як страховик не оскаржував, належних доказів на його спростування суду не представив.
Натомість, у суду відсутні будь-які підстави вважати звіт неправильним, чи поставити його під сумнів.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України).
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.
Статтею 1 Закону України «Про судову експертизу» передбачено, що судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.
Висновок експерта є одним із видів доказів і має відповідати критеріям належності і допустимості доказів.
Так, з метою об`єктивного розгляду справи, суд першої інстанції задовольнив клопотання представника відповідача ТзДВ СК «АЛЬФА – ГАРАНТ» та призначав у даній справі судову автотоварознавчу експертизу, де суд попередив експертів про кримінальну відповідальність, яка передбачена статтями 384, 385 КК Укераїни та на вирішення останніх поставив відповідні запитання, які були запропоновані стороною відповідача (т. 1 а.с. 148-149, 170-171).
Разом з цим, у матеріалах справи наявне повідомлення про неможливість проведення судової експертизи № СЕ-19/114-20/24299-А від 16.02.2021 у зв`язку з відсутньою оплатою вартості проведення експертизи, обов`язок по здійсненню якої ухвалою суду покладений на ТзДВ СК «АЛЬФА – ГАРАНТ».
Іншими словами, відповідач ТзДВ СК «АЛЬФА – ГАРАНТ» не скористався забезпеченим йому судом першої інстанції правом на спростуваннярозміру матеріального збитку, відтак інший розмір збитків суду не представлений.
Статтями 28, 29 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. При цьому страховиком у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Такий розрахунок здійснюється згідно з Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092.
Відповідно до пунктів 1.6, 8.1 та 8.3 Методики відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, застосовуються витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту. Вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу та величини втрати товарної вартості.
Наведене вище дає підстави дійти висновку, що спеціальні норми ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Як зазначалося вище, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу марки «OPEL ASTRA», номерний знак НОМЕР_2 , з врахування коефіцієнту фізичного зносу становить 27 801,18 грн., інших доказів на підтвердження суми страхового відшкодування, що належить стягнути із ТзДВ СК «АЛЬФА – ГАРАНТ» надано не було, а така сума відповідачем не спростована.
Враховуючіи наведене, колегія суддів погоджується з тим, що звіт №1197/19 є належним доказом що встановлює розмір шкоди, заподіяної позивачу.
Більше того, розмір шкоди встановлений у звіті без врахування ПДВ, тому покликання в апеляційній скарзі на те, що відповідно 36.2 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість, є безпідставним.
Крім цього, згідно з  ч. 2 ст. 625 ЦПК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку.
Оскільки правовідношення, в якому у зв`язку із настанням страхового випадку у страховика виникло зобов`язання сплатити потерпілому суму страхового відшкодування у повному обсязі (тобто сплатити грошові кошти) є грошовим зобов`язанням, на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, відтак висновок районного суду про те, що позовні вимоги щодо стягнення пені та трьох відсотків річних підлягають до задоволення, є обґрунтованим, а розрахунок таких відповідачем також не спростований.
В свою чергу, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України
Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Види судових витрат визначені ст. 133 ЦПК України.
До таких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Таким чином, колегія суддів враховує те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).
Як слідує зі змісту оскаржуваного додаткового рішення, відповідач ТзДВ СК «АЛЬФА – ГАРАНТ» реалізував своє право доведення неспівмірності витрат на правову допомогу, які просить стягнути позивач, при цьому дійшовши висновку про часткову підставність доводів відповідача у цій частині, суд першої інстанції зменшив розмір таких із 70000,00 грн. до 5000,00 грн., які у подальшому розподілив між відповідачами пропорційно.
Будь які інші доводи апеляційної скарги у цій частині на увагу не заслуговують та висновків суду першої інстанції не спростовують.
У цьому контексті, колегія суддів звертає увагу на те, що у разі врегулювання спірних правовідносини (тобто тих, які, з врахуванням принципу диспозитивності є предметом даного спору) у досудовому порядку, підстави для стягнення у примусовому порядку, зокрема і витрат на правову допомогу, були б відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Зміст оскаржуваного рішення відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України, в тому числі в частині щодо мотивованої оцінки доводів сторін, наданих ними доказів, норм права, які суд застосував та мотивів їх застосування, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" – залишити без задоволення. 
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 04 лютого 2022 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 28 червня 2022 року.

Головуючий:                                                                                 А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                           С.М. Бойко

С.М. Копняк