Номер провадження: 22-ц/813/6247/22 
Справа № 521/1280/21
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31.08.2022                                                                                        м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого – Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,        
учасники справи: 
позивач – Акціонерне товариство «Акцент-Банк»,
відповідач – ОСОБА_1 , 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2021 року у складі судді Плавич І.В., 
в с т а н о в и в:
У січні 2021 року АТ «Акцент-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтовано тим, що відповідач 18.10.2016 приєдналася до Умов та Правил банківських послуг в А-Банку з метою укладення кредитного договору та отримання кредитної картки, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг А-Банк. У зв`язку з чим відповідач отримала кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 46,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач порушила зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим у неї станом на 12.12.2020 року виникла прострочена заборгованість щодо повернення кредитних коштів в загальному розмірі 13687,6 грн., з яких: 10722,11 грн. заборгованість за кредитом; 2965,49 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом.
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, АТ «Акцент-Банк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд його скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги те, що відповідач підписуючи анкету-заяву підтвердив особистим підписом факт ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитися зі змінами до них, викладеними на сайті Банку. Відповідач користувався кредитними коштами, що свідчить про ознайомлення ним з Умовами та Правилами надання банком послуг та погодився з ними. Апелянт зазначив, що для уникнення сумнівів потрібно використати позицію Верхового Суду щодо природи даних відносин та дійсності Умов та Правил, яка викладена в постановах від 09.07.2018 року у справі №202/19403/13-ц, від 18.04.2018 року у справі «705/6051/15-ц, від 14.02.2018 року у справі №265/7652/15-ц. Апелянта також вказав про те, що навіть якщо врахувати думку суду першої інстанції щодо не підписання позичальником Тарифів та Умов і Правил, позичальник отримав кредитну картку та скористався кредитними коштами, тобто він погодився з умовами, що діяли на момент зняття коштів (ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України-фактичне прийняття пропозиції до укладення договору дією) і вже повинен сплачувати процентну ставку. Суд у будь-якому випадку повинен був стягнути відсотки у розмірі облікової ставки НБУ. На думку позивача у випадку врахування судом першої інстанції позиції, викладеної у постанові ВС від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, суд повинен був стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту. Щодо сумнівів відносно розрахунку заборгованості, позивач зазначив, що додав до апеляційної скарги банківську виписку по рахунку відповідача. 
Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.
Згідно з положеннями ст. 263 ЦПК України судове рішення повинного ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі.
Судом встановлено, що 18.10.2016 року ОСОБА_2 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг. Відповідачем була підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та отримала у АТ «А-Банк» кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту, згідно якої позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті https://a-bank.com.ua/terms, складає між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.
У зв`язку з порушенням умов кредитного договору в частині своєчасної сплати кредитних коштів у відповідача утворилася заборгованість.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді предмет договору, а також відсоткову ставку за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «А-Банк» заборгованості по процентам, оскільки він відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).
Матеріалами справи встановлено, що у анкеті-заяві, яка була підписана  ОСОБА_2 18.10.2016, відсутня інформація щодо розміру процентної ставки, а також умови про встановлення її розміру, порядок та строки нарахування відсотків за користування кредитними коштами.
Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами відповідач ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ «А-Банк», а також те, що вказані документи на момент підписання анкети-заяви містили умови щодо сплати процентів саме у зазначених в цих документах розмірах і порядках нарахування, як про це наголошує позивач у позовній заяві.
З наведених підстав висновок суду про відмову у стягненні з ОСОБА_2 на користь банку процентів є вірним.
Слід також зазначити, що суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, тоді як позивачем вимога про стягнення відсотків у розмірі облікової ставки НБУ на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України не заявлялася, а тому доводи в цій частині апеляційної скарги є безпідставними.
Переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, виходячи з наступного.
Так, згідно з вимогами ст. ст. 263, 264 ЦПК України суд у мотивувальній частині рішення повинен наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У зв`язку з цим, належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку- розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ними повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування і навести у рішенні свій розрахунок- це процесуальний обов`язок суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд не врахував наведені обставини та вимоги процесуального законодавства і фактично не вирішив спір по суті в цій частині.
Доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".
Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
За пунктом 5.6. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року N 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Згідно з розрахунком заборгованості, доданим банком до позовної заяви, вбачається, що станом на 12.12.2020 року заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 10 722,11 грн.
Водночас для здійснення розрахунку заборгованості за кредитними зобов`язаннями первинним документом є виписка про рух коштів по рахунку клієнта. 
В позовній заяві банк наголошував на тому, що відповідач користувалася кредитними коштами, наданими на підставі підписаної нею анкети-заяви, проте вчасно кошти не повернула, у зв`язку з чим має заборгованість за тілом кредиту.
Проте, вказаним обставинам суд оцінки не надавав, не перевіряв їх, а тому, апеляційний суд на стадії апеляційного провадження приймає до уваги виписку про рух коштів по рахунку відповідача, додану до апеляційної скарги.
Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, тому при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).
За частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Втім, розглядаючи зазначений позов в частині вимог банку про стягнення з боржника основного боргу за кредитом, суд першої інстанції у повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та належним чином не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
Апеляційний суд вважає, що наданий банком розрахунок є належним доказом та допустимим засобом доказування у цій справі та в сукупністю з випискою по рахунку відповідача свідчить, що відповідач отримавши кредитні кошти, користувалася ними, знімала їх через банкомати, розраховувалася за товари, здійснювала перекази на погашення заборгованості тощо.
У зв`язку з несвоєчасним поверненням кредитних коштів у відповідача утворилася заборгованість, яка станом на 12.12.2020 року за тілом кредиту становила 10722,11 грн. 
Наведене вище свідчить про визнання позичальником факту отримання кредитних коштів та користування ними, а тому у суду першої інстанції не було правових підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих відповідачем грошових коштів за кредитним договором.
Отже, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ «А-Банк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, апеляційний суд приходить до висновку, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
З доданої до апеляційної скарги виписки по рахунку відповідача вбачається, що нею після звернення банку до суду з даним позовом (27.01.2021) було здійснено два платежі в погашення заборгованості, а саме: 20.03.2021 року у розмірі 1000 грн. та 31.03.2021 року у розмірі 1000 грн.
Враховуючи вищевикладене, вимога в частині стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту підлягають частковому задоволенню та з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню заборгованість у розмірі 8 722,11 грн. (10 722,11 грн.-2 000 грн.). 
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу банку задовольнити частково, скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «А-Банк» про стягнення заборгованості по тілу кредиту та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог в цій частині. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384  ЦПК України, суд,
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити частково. 
Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2021 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Позов Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 8 722,11 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                                                      

            Судді: