ОКРЕМА ДУМКА
судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Гімона М.М.

28 липня 2022 року 
Київ
справа №804/4684/17
адміністративне провадження №К/9901/17078/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду за наслідками касаційного розгляду справи № 804/4684/17 за позовом Приватного акціонерного товариства «Євраз Дніпровський металургійний завод» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - Офіс ВПП ДФС) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, ухвалив постанову від 28.07.2022, якою касаційну скаргу Офісу великих платників податків ДПС (далі - Офіс ВПП ДПС, відповідач, скаржник) задовольнив частково, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.09.2018 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 07.11.2019, додаткове рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 28.05.2020 скасував, а справу направив на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) усі питання, що виникають під час колегіального розгляду адміністративної справи, вирішуються більшістю голосів суддів. При прийнятті рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання судового рішення. Головуючий у судовому засіданні голосує останнім. Суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються особи, які беруть участь у справі, без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
За змістом наведеної норми, суддя викладає окрему думку після ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи.
З постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28.07.2022 у цій справі та її мотивами я погоджуюся, проте, вважаю за необхідне викласти свою окрему думку відносно поновлення судом касаційної інстанції строку на касаційне оскарження при вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Офісу ВПП ДПС на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.09.2018 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 07.11.2019 у цій справі (провадження №К/9901/17078/20).
Ухвалою від 03.08.2020 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду більшістю голосів постановив відкрити касаційне провадження за скаргою Офісу ВПП ДПС на зазначені судові рішення, одночасно поновивши строк на касаційне оскарження. 
Ухвала суду вмотивована тим, що ухвалою від 14.01.2020 Верховний Суд вперше подану касаційну скаргу повернув у зв`язку із не виконанням ухвали Верховного Суду від 12.12.2019 про залишення касаційної скарги без руху щодо сплати судового збору, а у задоволенні клопотання Офісу ВПП ДПС про продовження строку, встановленого судом для усунення недоліку касаційної скарги, відмовив. Однак, при розрахунку судового збору Верховний Суд допустив помилку і зазначив суму 4137196,82 грн, яка підлягає сплаті при поданні касаційної скарги, однак, такий розмір судового збору не відповідає розміру, встановленому законом, з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 09.10.2019 у справі № 817/1737/17. При зверненні до суду вдруге з касаційною скаргою Офіс ВПП ДПС Офіс ВПП ДПС сплатив судовий збір у повному обсязі - в сумі 42040,00 грн (платіжне доручення № 887 від 23.06.2020). 
Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення строку, оскільки саме правильність розрахунку судового збору могла стати перешкодою для усунення недоліків касаційної скарги у строк, встановлений ухвалою Верховного Суду від 12.12.2019 (враховуючи різницю суми судового збору між майновими та немайновими вимогами) та, відповідно, для повторного звернення із касаційною скаргою у найкоротші строки, яка б відповідала приписам статті 330 КАС України.
Однак, на моє переконання підстави для поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень були відсутні, з огляду на таке.
Право особи, яка не погоджується з ухваленими судовими рішеннями, на касаційне оскарження реалізується з дотриманням вимог КАС України щодо форми і змісту касаційної скарги, які встановлені статтею 330 КАС України, та із дотриманням процесуального строку, встановленого статтею 329 КАС України.
Однією із вимог до касаційної скарги встановлено надання доказів про сплату судового збору у розмірі, встановленому законом.
Відповідно до статті 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 333 цього Кодексу.
Частинами першою та другою статті 44 КАС України передбачено, що учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки. Учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Отже, наведеними процесуальними нормами чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку касаційного оскарження, а також належного оформлення касаційної скарги. Для цього особа, зацікавлена у поданні касаційної скарги, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
У цій справі вперше касаційна скарга Офісу ВПП ДФС надійшла до суду 09.12.2019, яку Верховний Суд ухвалою від 12.12.2019 залишив без руху і надав скаржникові десятиденний строк з дня її отримання для усунення виявлених недоліків, а саме: сплатити судовий збір в сумі 4137196,82 грн (провадження № К/9901/34237/19). 
В межах строку, встановленого судом, скаржник надіслав заяву про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги або продовження строку на усунення недоліків касаційної скарги, яка обґрунтована тим, що у зв`язку з відсутністю належного фінансування відповідач позбавлений можливості відстоювати інтереси держави. При цьому, жодних доводів про неправильно здійснений розрахунок судового збору заява не містила.
Ухвалою від 14.01.2020 Верховний Суд відмовив у задоволенні зазначеної заяви, а касаційну скаргу повернув. Копію цієї ухвали Офіс ВПП ДФС отримав 21.01.2020.
Повторне звернення до суду відбулося 02.07.2020, тобто майже через півроку після отримання копії ухвали суду про повернення вперше поданої касаційної скарги. Заявляючи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, жодних доводів про неправильно здійснений розрахунок судового збору в ухвалі від 11.12.2019 Офіс ВПП ДПС не висловлював.
При цьому, при зверненні до суду вдруге скаржник сплатив судовий збір в сумі 42040 грн - максимальний розмір судового збору, встановлений Законом України від 08.07.2011 №3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон №3674-VI), з урахуванням змін, внесених Законом України від 16.01.2020 № 465-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі - Закон № 465-IX). Саме Закон № 465-IX встановив обмеження розміру судового збору за подання касаційної скарги на рішення суду максимальним розміром у 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і цей закон набрав чинності 27.02.2020.
Тобто, з цього моменту у Офісу ВПП ДПС була можливість сплатити судовий збір у значно меншому розмірі, ніж зазначений в ухвалі Верховного Суду від 12.12.2019, однак, відповідна сплата відбулася лише 23.06.2020 - майже через чотири місяці з дня набрання чинності Законом № 465-IX, що не може бути визнано розумним, оптимальним та об`єктивно необхідним часом для вирішення питання про сплату судового збору у цій справі.
Крім того, розмір судового збору встановлюється саме законом, а не судом. Тому вважаю, що Офіс ВПП ДФС (та/або його правонаступник - Офіс ВПП ДПС) мав можливість в межах строку на касаційне оскарження судових рішень та у додатково наданий ухвалою від 12.12.2019 час сплатити судовий збір у розмірі, який він вважав таким, що відповідає правильному його розрахунку, і навести свої доводи щодо правильності сплаченої ним суми.
Однак, жодний дій, пов`язаних зі сплатою судового збору за подання касаційної скарги у цій справі відповідач до червня 2020 року не вчиняв, а у вдруге поданій касаційній скарзі просив поновити строк з огляду на те, що сплатити судовий збір за подання касаційної скарги було тимчасово неможливо через надходження один за одним листів про безспірне списання коштів за виконавчими листами від Головного управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва. При цьому Офіс ВПП ДПС посилався на пункт 30 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (далі - Порядок № 845) та надав копії листів від Головного управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва від 15.11.2019 №4816/9, від 13.11.2019 №4737/9, від 03.12.2019 №5981/9, 10.01.2020 №585/9, від 30.01.2020 №05-18/626, від 04.02.2020 №05-18/658.
Вважаю безпідставним посилання Офісу ВПП ДПС на пункт 30 Порядку № 845, оскільки відповідно до зазначеного пункту при здійсненні безспірного списання коштів з рахунків боржника не проводяться платежі за платіжними дорученнями боржника або бюджетної установи щодо операцій, пов`язаних із централізованим обслуговуванням боржника, за всіма рахунками, кодами класифікації видатків бюджету, крім платежів, зазначених у пункті 25 цього Порядку, лише на період встановлення даних, зазначених у пункті 29 цього Порядку. При цьому, відповідно до пункту 25 Порядку №845 на час здійснення безспірного списання коштів проводяться платежі боржника, зокрема, зі сплати податків і зборів, у тому числі судового збору.
Надані Офісом ВПП ДПС повідомлення Головного управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва «Щодо виконання рішення суду» не свідчать про існування об`єктивних складнощів по сплаті судового збору, оскільки такі повідомлення лише констатують наявність судових рішень, якими стягнуто з відповідача судовий збір та містять прохання про надання інформації, що може на законних підставах вплинути на процес безспірного списання коштів. З огляду на дати цих листів та їх зміст, вважаю, що вони не підтверджують вчинення Офісом ВПП ДФС (Офісом ВПП ДПС) активних дій з метою сплати судового збору та виконання вимог ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху в межах наданого строку.
Не заперечуючи проти права на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення, вважаю, що таке право не є абсолютним. Це обґрунтовується змістом частини восьмої статті 169 КАС України, відповідно до якої скаржник має право на повторне звернення з касаційною скаргою, якщо будуть усунуті недоліки касаційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої касаційної скарги і таке звернення відбувається без зайвих зволікань. Також скаржник повинен довести, що повернення вперше поданої касаційної скарги відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення.
Однак, сукупність вищенаведених обставин свідчить про допущення скаржником необґрунтованих зволікань щодо реалізації свого права на подання касаційної скарги з дотриманням вимог КАС України. Отже, враховуючи обставини справи, відсутні підстави вважати, що скаржником пропущено строк з поважних причин, оскільки такі не пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.
Усталеною є судова практика Верховного Суду щодо питання оцінки поважності причин пропуску строку через неможливість сплати суб`єктом владних повноважень судового збору з огляду на відсутність у нього коштів для здійснення таких видатків. Верховний Суд неодноразово наголошував, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами. 
Відсутність у суб`єкта владних повноважень коштів для своєчасної сплати судового збору є суто суб`єктивною причиною, а негативні наслідки, які настали у зв`язку з такою причиною є певною мірою відповідальністю за неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків, які для усіх учасників справи мають бути рівними. Сама ж по собі сплата суб`єктом владних повноважень судового збору після спливу встановленого КАС України та наданого судом строку не може бути безумовною підставою для поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини третьої статті 332 КАС України, касаційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків на касаційне оскарження і підстави, вказані у заяві про поновлення строку, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право вказати інші підстави для поновлення строку.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.
З огляду на наведене, вважаю, що подану касаційну скаргу належало залишити без руху для надання скаржнику часу вказати інші поважні підстави для поновлення строку, оскільки наведені скаржником причини пропуску такого строку не є такими. Відповідно, у випадку відсутності інших (поважних) причин, у відкритті касаційного провадження належало відмовити відповідно до пункту 4 частини першої статті 333 КАС України.

Суддя:                                                                                Микола ГІМОН