П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
9 червня 2022 року
м. Київ
 
Провадження № 11-443сап20
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючої Рогач Л. І.,
судді-доповідача Золотнікова О. С.,
суддів Британчука В. В., Власова Ю. Л., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Катеринчук Л. Й., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М., Сімоненко В. М., Ткача І. В., Ткачука О. С., Штелик С. П.
розглянула в судовому засіданні скаргу  ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 26 листопада 2020 року № 3272/0/15-20, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 19 жовтня 2020 року № 2853/2дп/15-20, і
ВСТАНОВИЛА:
Короткий зміст скарги та її обґрунтування
1.   У грудні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до Великої Палати Верховного Суду зі скаргою на рішення ВРП від 26 листопада 2020 року № 3272/0/15-20 «Про залишення без змін рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 19 жовтня 2020 року № 2853/2дп/15-20 про притягнення судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності».
2.   На обґрунтування скарги  ОСОБА_1 зазначив, що ВРП на порушення пункту 4 частини першої статті 52 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) у спірному рішенні не надала жодної оцінки та не спростувала доводи його скарги на рішенняДругої Дисциплінарної палати ВРП від 19 жовтня 2020 року № 2853/2дп/15-20, зокрема:
- посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2019 року у справі № 9901/243/19 як релевантну судову практику, що спростовує висновки дисциплінарного органу;
- підставою дисциплінарної відповідальності не може слугувати скасування судового рішення судом вищої інстанції. Водночас мотиви та обґрунтування прийняття Другою Дисциплінарною палатою ВРП рішення зводяться фактично до підстав, викладених у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі № 640/10411/20, якою скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 травня 2020 року;
- у чому саме полягає та як проявляється порушення скаржником прав людини і основоположних свобод (зокрема, права на справедливий суд), а також відсутність істотних негативних наслідків;
- незгоди з посиланням на пункт 43 рішення Європейського суду з прав людини 
(далі - ЄСПЛ) у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України»(«Terem Ltd, Chechetkin and Olius v. Ukraine»), згідно з яким тривала невиплата значної суми коштів, присудженої судовим рішенням на користь заявника, становить порушення частини першої статті б Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), що, як наслідок, є порушенням права на справедливий суд. Як указано у рішенні дисциплінарного органу, дії з примусової реалізації майна було припинено з 14 травня 2020 року та поновлено лише з 4 червня 2020 року. Тобто призупинення проведення прилюдних торгів із продажу майна мало місце протягом 20 календарних днів, що, на думку скаржника, не може вважатись тривалою невиплатою. Крім того, предметом розгляду в справі № 640/10411/20 було не стягнення суми коштів, а реалізація майна за ціною, на думку суду, визначеною без належно проведеної оцінки вартості такого майна та додержання принципу збереження його цілісності. При цьому вжиття заходів забезпечення направлено не на заборону відчуження майна державою, а на приведення у відповідність оцінки майна, яке виставлено на примусову реалізацію. Стягувач - Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - АТ «Укрексімбанк») у виконавчому провадженні № 58239895, у межах якого вжито заходів забезпечення шляхом заборони вчиняти дії щодо примусової реалізації нерухомого та рухомого майна, що належить Підприємству з іноземною інвестицією у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Фалбі» (далі - Підприємство), не був власником такого майна, а лише мав інтерес щодо його набуття за результатами проведення електронних торгів. Крім того, в межах виконавчого провадження № 58239895 начальником відділу визнано протиправними дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Мін?юсту (далі - відділ ДВС) Сіренко С. В., які полягають у передачі земельної ділянки на реалізацію без додержання порядку визнання початкової вартості майна, що додатково підтверджує, що вжиття заходів забезпечення направлено не на заборону відчуження майна держави та/або на порушення права власності стягувача у виконавчому провадженні, а на приведення у відповідність оцінки майна, яке виставлено на примусову реалізацію;
- рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП прийнято з порушенням строку, визначеного частиною тринадцятою статті 49 Закону № 1798-VIII. Дисциплінарну справу відкрито 13 липня 2020 року, тому розгляд дисциплінарної справи повинен був відбутися до 11 жовтня 2020 року або ж мав бути продовжений Дисциплінарною палатою не більше ніж на тридцять днів (за наявності виключних випадків). Проте дисциплінарний орган прийняв рішення про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності лише 19 жовтня 2020 року, тобто поза межами вказаного строку.
 
3.   Скаржник також зазначив, що дисциплінарну справу стосовно судді ОСОБА_1 було відкрито у зв`язку з наявністю в його діях ознак дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), а саме допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод (права власності та права на справедливий суд), проте рішенням Другої Дисциплінарної палати ВРП від 19 жовтня 2020 року № 2853/2дп/15-20, залишеним без змін оскаржуваним рішенням ВРП, суддю притягнуто до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 цього Закону (допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод (права на справедливий суд)). Тобто мотиви прийняття рішення дисциплінарного органу не узгоджуються з ознаками дисциплінарного проступку, за ймовірне вчинення якого застосовано дисциплінарне стягнення, що свідчить, на думку скаржника, про поверховий розгляд дисциплінарної справи та його скарги, а також порушення принципу пропорційності та обґрунтованості, а отже, оскаржуване рішення ВРП ухвалено без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття.
4.   Крім цього,  ОСОБА_1  звернув увагу на те, що ВРП, залишаючи без змін рішення її Другої Дисциплінарної палати від 19 жовтня 2020 року № 2853/2дп/15-20, в оскаржуваному рішенні вказала про достатність підстав вважати щодо наявності в діях судді також істотного дисциплінарного проступку в розумінні частини дев`ятої статті 109 Закону № 1402-VIII. Проте ні на стадії відкриття дисциплінарної справи, ні на стадії прийняття рішення за результатами розгляду дисциплінарної справи, питання наявності в діях судді проступку в розумінні частини дев`ятої статті 109 Закону № 1402-VIII не порушувалось. Наведене, на думку скаржника, свідчить про прийняття оскаржуваного рішення з перевищенням як меж розгляду скарги, так і повноважень, наданих ВРП частиною десятою статті 51 Закону № 1798-VIII.
5.   На переконання скаржника, член ВРП Прудивус О. В., який був головуючим під час розгляду Другою Дисциплінарною палатою ВРП питання про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності, всупереч вимогам пункту 3 частини п`ятої статті 20 Закону № 1798-VIII не виконав обов`язку щодо відмови від участі у розгляді дисциплінарної справи, відкритої відносно скаржника, за наявності ознак конфлікту інтересів та не заявив самовідвід. Так, ухвалою ВРП від 20 серпня 2019 року № 2196/0/15-19 було задоволено заяву представника Генеральної прокуратури України про відвід члена ВРП Прудивуса О. В.з метою уникнення формування у стороннього спостерігача враження щодо можливої упередженості цього члена ВРП під час розгляду клопотання заступника Генерального прокурора Кізя С. М. про тимчасове відсторонення судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_2 від здійснення правосуддя, яке розглядалось у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні від 05 серпня 2019 року № 2201927000000051. Водночас  ОСОБА_1 у межах цього кримінального провадження набув статусу потерпілого.
6.   Указані вище доводи скаржника є, на його думку, підставою для скасування оскаржуваного рішення ВРП.
Позиція інших учасників справи
7.   25 лютого 2021 року ВРП подала до Великої Палати Верховного Суду відзив на скаргу, у якому вказала, що оскаржуване рішення прийнято повноважним складом ВРП та підписано всіма її членами, які брали участь у його ухваленні, підстави та мотиви прийняття такого рішення наведені безпосередньо у його тексті. При цьому суддя ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про засідання ВРП, на якому було прийнято оскаржуване рішення. 
8.   За результатами розгляду дисциплінарної справи ВРП та її дисциплінарний орган дійшли обґрунтованого висновку про те, що при постановленні ухвали від 14 травня 2020 року про вжиття заходів забезпечення позову суддя ОСОБА_1, заборонивши відповідачу здійснювати власні виключні повноваження, фактично не лише частково зупинив виконавче провадження, зокрема зупинивши виконання рішення суду, обов`язковість якого забезпечується державою, але й втрутився у не передбачений законом спосіб у діяльність юридичних осіб публічного права, та зобов`язав орган державної влади не вчиняти дії стосовно виконання його завдань, передбачених Законом України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України) та іншими нормативно-правовими актами. Отже, суддя ОСОБА_1, не вирішуючи спір по суті, всупереч установленій частиною шостою статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) прямій забороні вжив заходів забезпечення до подання позову, що у цьому випадку накладає обмеження саме на діяльність органів Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, забороняючи їм здійснювати їхні функції.
9.   ВРП зазначила, що дисциплінарне провадження щодо судді   ОСОБА_1 було здійснено з дотриманням процедури, передбаченої законодавством України. Рішення про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності ухвалено Другою Дисциплінарною палатою ВРП у межах визначених законом повноважень. 
10.        З огляду на це застосування до скаржника дисциплінарного стягнення у виді догани з позбавленням доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця є пропорційним вчиненому дисциплінарному проступку й відповідає вимогам статті 109 Закону № 1402-VІІІ. 
11.        Відповідач наголосив на тому, що порушення строків розгляду дисциплінарної справи не є підставою для скасування оскаржуваного рішення ВРП.
12.        Крім цього, ВРП вказала, що доводи, наведені суддею ОСОБА_1 у скарзі до Великої Палати Верховного Суду, не спростовують зазначених висновків у рішенні ВРП від 26 листопада 2020 року № 3272/0/15-20 та є аналогічними тим, які зазначені у його скарзі до ВРП, а також поясненням, наданим суддею під час здійснення дисциплінарного провадження, яким ВРП та її дисциплінарний орган надавали відповідну оцінку.
13.        У зв`язку з викладеним ВРП просить відмовити в задоволенні скарги  ОСОБА_1 .
Рух скарги
14.        Велика Палата Верховного Суду (суддя-доповідач Князєв В. С.) ухвалою від 20 січня 2021 року відкрила провадження за скаргою   ОСОБА_1 на рішення ВРП від 26 листопада 2020 року № 3272/0/15-20, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 19 жовтня 2020 року № 2853/2дп/15-20.
15.        Суддя Великої Палати Верховного Суду ухвалою від 31 березня 2021 року призначив справу до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на підставі положень частини третьої статті 344 КАС України.
16.        Відповідно до розпорядження керівника апарату Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у зв`язку з обранням судді Верховного Суду Князєва В. С. Головою Верховного Суду (постанова Пленуму Верховного Суду від 22 жовтня 2021 року № 10) призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.
17.        Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 грудня 2021 року цю справу призначено судді-доповідачу Золотнікову О. С.
18.        Скаржник у судове засідання 10 лютого 2022 року не з`явився, просив розглядати скаргу за його відсутності.
19.        Представник ВРП просив відмовити в задоволенні скарги  ОСОБА_1 з мотивів, наведених у відзиві.
20.        03 червня 2022 року ОСОБА_1 подав до Великої Палати Верховного Суду заяву, в якій просив подальший розгляд справи здійснювати без його участі. 
21.        ВРП, також, 03 червня 2022 року подало клопотання про розгляд справи без їхньої участі. 
Обставини, установлені матеріалами справи
22.        Указом Президента України від 13 травня 2009 року № 318/2009 «Про призначення суддів»  ОСОБА_1 призначено на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва строком на п`ять років. Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року № 479-VІІ «Про обрання суддів»  ОСОБА_1 обрано на посаду судді цього ж суду безстроково.
23.        28 травня та 09 червня 2020 року до ВРП надійшли скарга та доповнення Мін`юсту, подані через представника Федоріна І. В. , на дії судді Окружного адміністративного суду міста КиєваОСОБА_1 під час розгляду справи № 640/10411/20 за заявою Компанії обмеженої акціями «Фарлот трейдінг ЛТД» (далі - Компанія) про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви.
24.        Протоколом автоматизованого розподілу матеріалів між членами ВРП від 28 травня 2020 року та протоколом передачі справи раніше визначеному члену ВРП від 10 червня 2020 року зазначену скаргу та доповнення передано члену її Другої Дисциплінарної палати ОСОБА_4 для проведення перевірки.
25.        У поданих скарзі та доповненні до неї зазначено, що суддя Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 при розгляді заяви Компанії про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви (справа № 640/10411/20) не зазначив в ухвалі від 14 травня 2020 року мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору, а отже, допустив порушення прав людини і основоположних свобод (права власності та права на справедливий суд). На думку скаржника, зазначені дії судді ОСОБА_1 вказують на істотне порушення суддею норм процесуального права під час здійснення правосуддя у справі № 640/10411/20, а саме на безпідставне та необґрунтоване вжиття заходів забезпечення позову в указаній справі, що призвело до грубого порушення прав банку, а також інтересів держави, порушення рівності сторін.
26.        Крім того, 15 червня 2020 року до ВРП надійшла дисциплінарна скарга АТ «Укрексімбанк» на дії судді Окружного адміністративного суду міста КиєваОСОБА_1 під час розгляду справи № 640/10411/20.
27.        Протоколом передачі справи раніше визначеному члену ВРП від 15 червня 2020 року зазначену скаргу передано члену її Другої Дисциплінарної палати ОСОБА_4 для проведення перевірки.
28.        У поданій скарзі вказано, що суддя ОСОБА_1 не зазначив в ухвалі від 14 травня 2020 року (справа № 640/10411/20) мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору, що в подальшому призвело до скасування цієї ухвали судом апеляційної інстанції. Крім цього, суд не розглянув клопотання скаржника про забезпечення розгляду заяви у присутності сторін та про закриття провадження у справі.
29.        За результатами перевірки відомостей, викладених у скаргах Мін`юсту та АТ «Укрексімбанк», стосовно судді Окружного адміністративного суду міста КиєваОСОБА_1 член Другої Дисциплінарної палати ВРП ОСОБА_4 склав висновок з пропозицією відкрити дисциплінарну справу щодо цього судді.
30.        Друга Дисциплінарна палата ВРП ухвалою від 13 липня 2020 року № 2104/2дп/15-20 відкрила дисциплінарну справу стосовно судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 у зв`язку з наявністю в його діях ознак дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, а саме допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод (права власності та права на справедливий суд).
31.        Рішенням від 19 жовтня 2020 року № 2853/2дп/15-20Друга Дисциплінарна палата ВРП притягнула суддю Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII (допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод (права на справедливий суд)), та застосувала до нього дисциплінарне стягнення у виді догани зпозбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця.
32.        За результатами розгляду дисциплінарної справи Друга Дисциплінарна палата ВРП установила, що на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 9 жовтня 2018 року № 910/17530/15 відділ ДВС проводив примусове виконання рішення суду на загальну суму 649 млн 716 тис. 89 грн 60 коп. у межах зведеного виконавчого провадження № 58239895; у травні 2020 року мали відбутися прилюдні торги з продажу арештованого майна на електронному майданчику Державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам»).
33.        У травні 2020 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла заява Компанії про вжиття заходів забезпечення позову до відділу ДВС за участю третіх осіб, що не заявляють вимог стосовно предмета спору, на стороні відповідача: ДП «Сетам», Підприємства, про заборону вчиняти дії, що подана до подання позовної заяви.
34.        Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 травня 2020 року заява передана на розгляд судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1
35.        Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 травня 2020 року у справі № 640/10411/20 (суддя ОСОБА_1) задоволено заяву Компанії про вжиття заходів забезпечення позову: 
- заборонено відділу ДВС вчиняти дії щодо примусової реалізації нерухомого та рухомого майна, що належить Підприємству, в межах виконавчого провадження № 58239895, а саме виробничо-складського комплексу площею 13 807,30 кв. м, що розташований на земельній ділянці площею 2,9748 га (кадастровий номер 3222485800:02:008:0024) за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський p-н, с. Святопетрівське, вул. Білгородська, буд. 20 (далі - Комплекс) (зокрема, за номером лоту в системі електронних торгів ДП «Сетам» - № 418242, але, в тому числі, - за будь-якими іншими номерами лотів, які можуть виникнути в майбутньому), та основних засобів - обладнання складського комплексу виробництва фірми «SSI SCHAFER Peem GmbH», 2008 року випуску, що знаходиться за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський p-н, с. Святопетрівське, вул. Білгородська, буд. 20 (далі - Обладнання) (зокрема, за номером лоту в системі електронних торгів ДП «Сетам» - № 418243, але, в тому числі, - за будь-якими іншими номерами лотів, які можуть виникнути в майбутньому);
- заборонено ДП «Сетам» вчиняти будь-які дії з проведення електронних торгів та оформлення результатів електронних торгів з реалізації нерухомого та рухомого майна, що належить Підприємству, в межах виконавчого провадження № 58239895, а саме Комплексу (зокрема, за номером лота в системі електронних торгів ДП «Сетам» - № 418242, але, в тому числі, - за будь-якими іншими номерами лотів, які можуть виникнути в майбутньому), та основних засобів - Обладнання (зокрема, за номером лота в системі електронних торгів ДП «Сетам» - № 418243, але, в тому числі, - за будь-якими іншими номерами лотів, які можуть виникнути в майбутньому), в тому числі підписувати протокол електронних торгів, проводити розрахунки за продане майно, складати акт про проведені електронні торги.
36.        Судове рішення мотивовано тим, що вчинення дій з реалізації арештованого майна відповідачами, зокрема проведення торгів, призначених на 22 травня 2020 року, та, як результат, відчуження нерухомого майна фактично унеможливлять виконання рішення суду за результатами розгляду позовної заяви, у разі задоволення такої. Суд звернув увагу на те, що вартість оцінки майна у звітах про оцінку, поданих позивачем, суттєво відрізняється від суми, що виставлена на електронні торги.
37.        ДП «Сетам» та АТ «Укрексімбанк» оскаржили ухвалу до суду апеляційної інстанції.
38.        Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 1 червня 2020 року скасував ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 травня 2020 року та постановив нове рішення, яким відмовив у задоволенні заяви Компанії про вжиття заходів забезпечення позову.
39.        При цьому апеляційний суд зазначив, що при постановленні ухвали від 14 травня 2020 року, якою заборонено ДП «Сетам» вчиняти будь-які дії з проведення електронних торгів та оформлення результатів електронних торгів з реалізації нерухомого та рухомого майна, суд першої інстанції втрутився у проведення електронних торгів, що не допускається положеннями частини шостої статті 151 КАС України, чим грубо порушив норми процесуального законодавства.
40.        Оцінюючи дії судді ОСОБА_1, Друга Дисциплінарна палата ВРП керувалася тим, що:
- заборонивши відповідачу здійснювати власні виключні повноваження, суддя ОСОБА_1 фактично не лише частково зупинив виконавче провадження, зокрема зупинивши виконання рішення суду, обов`язковість якого презюмується державою, але й втрутився у не передбачений законом спосіб у діяльність юридичних осіб публічного права, а також зобов`язав орган державної влади не вчиняти дії стосовно виконання його завдань, передбачених Законом № 1404-VIII, Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами;
-суддя ОСОБА_1, не вирішуючи спір по суті, всупереч установленій частиною шостою статті 151 КАС України прямій забороні вжив заходів забезпечення до подання позову, що у цьому випадку накладає обмеження саме на діяльність органів державної виконавчої служби Мін`юсту, забороняючи їм здійснювати їхні функції;
-у пункті 43 рішення ЄСПЛ у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» («Terem Ltd, Chechetkin and Olius v. Ukraine»)зазначено, що тривала невиплата значної суми коштів, присудженої судовим рішенням на користь заявника, становить порушення частини першої статті 6 Конвенції, а отже, порушено право на справедливий суд;
-заходи забезпечення позову, застосовані суддею ОСОБА_1, мали негайні й істотні позитивні наслідки для боржника у виконавчому провадженні з виконання рішення суду і водночас істотні негативні наслідки для відповідного банку (стягувача у цьому самому виконавчому провадженні), який не міг отримати належних йому коштів інакше, як через процедуру примусової реалізації майна;
- накладення судом зобов`язань в інтересах позивача надало необґрунтовану перевагу захисту майна в його інтересах, натомість поставивши під сумнів можливість виконання зобов`язань банку, з урахуванням особливо високої вартості майна, що підлягало продажу;
- мотиви, викладені в ухвалі, свідчать про те, що суддя, усвідомлюючи існування прямої заборони стосовно вжиття заходів до забезпечення позову, тим не менше, вважав, що «невжиття заходів забезпечення позову у запропонований позивачем спосіб, які стосуються предмета позову і є співмірним до заявлених позовних вимог, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду»;
-наслідком ухваленого суддею ОСОБА_1 судового рішення стало блокування виконання органами державної виконавчої служби визначених законодавством функцій протягом тривалого часу, що, у свою чергу, призвело до позбавлення банку права на отримання передбачених законом виплат за рішенням суду у процедурі примусового стягнення. Зазначені дії з примусової реалізації майна було припинено з 14 травня 2020 року та поновлено лише з 4 червня 2020 року (що зумовило скасування призначених прилюдних торгів із продажу майна, організатором яких є ДП «Сетам», 22 травня 2020 року).
41.        За висновком дисциплінарного органу, поняття «основоположні права людини», яке використовується у пункті 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, повинно тлумачитися у розумінні, загальноприйнятому у механізмі захисту основоположних прав людини за Конвенцією. Під основоположними правами людини, що нею гарантуються, розуміються, у тому числі, і права юридичних осіб (пункт 98 рішення ЄСПЛ «Совтрансавто-Холдинг проти України», яким було констатовано, що «спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справ», призвів до порушення права заявника, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції).
42.        За таких обставин Друга Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку, що в діях судді  ОСОБА_1 наявний склад дисциплінарного проступку, передбачений пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII (допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод (права на справедливий суд)).
43.        При цьому дисциплінарний орган зазначив, що розгляд суддею заяви про забезпечення позову не відповідає принципу верховенства права, а ухвала від 14 травня 2020 року постановлена з грубим порушенням вимог статті 151 КАС України та інших актів чинного законодавства, зазначене порушення вчинене внаслідок грубої недбалості.
44.        30 жовтня 2020 року до ВРП надійшла скарга судді Печерського районного суду міста Києва  ОСОБА_1 на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 19 жовтня 2020 року № 3272/2дп/15-20.
45.        Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між членами ВРП від 30 жовтня 2020 року доповідачем за цією скаргою визначено члена ВРП Гречківського П. М.
46.        За результатами перевірки відомостей, наведених у скарзі судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1, член ВРП Гречківський П. М. дійшов висновку про необґрунтованість скарги та відсутність підстав для скасування рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП.
47.        Розглянувши скаргу судді ОСОБА_1, ВРП прийняла рішення від 26 листопада 2020 року № 3272/0/15-20 про залишення без змін рішення її Другої Дисциплінарної палати від 19 жовтня 2020 року № 2853/2дп/15-20 «Про притягнення судді Окружного адміністративного суду міста Києва  ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності».
48.        При ухваленні оскаржуваного рішення ВРП дійшла висновку, що доводи скарги не спростовують правильних по суті висновків її Дисциплінарної палати, крім того, більшість із них є аналогічними поясненням, наданим суддею під час здійснення дисциплінарного провадження, і Дисциплінарна палата ВРП надала їм відповідну оцінку. Відтак застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді догани з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця є пропорційним вчиненому дисциплінарному проступку.
49.        Не погодившись із рішенням ВРП від 26 листопада 2020 року № 3272/0/15-20 про залишення без змін рішення її Другої Дисциплінарної палати від 19 жовтня 2020 року № 2853/2дп/15-20,  ОСОБА_1 звернувся зі скаргою до Великої Палати Верховного Суду.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків ВРП, рішення якої переглядається, та аргументів учасників справи
50.        Статтею 131 Конституції України визначено, що в Україні діє ВРП, яка, серед іншого, розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; ухвалює рішення про звільнення судді з посади. 
51.        З метою усунення прогалин національного законодавства, на які звернув увагу ЄСПЛ у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», 21 грудня 2016 року Верховна Рада України прийняла Закон № 1798-VIII, який визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП.
52.        Статтею 1 цього Закону передбачено, що ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
53.        Згідно із частиною другою статті 26 Закону № 1798-VIII для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів ВРП утворює дисциплінарні палати з числа членів ВРП.
54.        Главою 4 розділу II Закону № 1798-VIII визначено порядок здійснення дисциплінарного провадження щодо суддів.
55.        Так, частинами першою, сьомою та восьмою статті 49 цього Закону передбачено, що розгляд дисциплінарної справи відбувається у відкритому засіданні Дисциплінарної палати, в якому беруть участь суддя, скаржник, їх представники.
56.        У засіданні Дисциплінарної палати заслуховуються доповідач, суддя, скаржник, їх представники, свідки та інші особи, які були викликані або запрошені взяти участь у засіданні.
57.        Учасники дисциплінарної справи мають право подавати докази, надавати пояснення, заявляти клопотання про виклик свідків, ставити запитання учасникам дисциплінарної справи, висловлювати заперечення, заявляти інші клопотання або відводи, ознайомлюватися з матеріалами справи. Для ознайомлення можуть надаватися матеріали, які безпосередньо пов`язані зі скаргою, з дотриманням вимог законодавства про захист персональних даних щодо знеособлення персональних даних.
58.        Відповідно до частини другої статті 50 Закону № 1798-VIII за результатами розгляду дисциплінарної справи Дисциплінарна палата ухвалює рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді.
59.        Згідно із частинами першою, третьою та десятою статті 51 Закону № 1798-VIII право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до ВРП має суддя, щодо якого ухвалено відповідне рішення.
60.        Скарга на рішення Дисциплінарної палати може бути подана виключно до ВРП.
61.        За результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати ВРП має право:
1) скасувати повністю рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді та закрити дисциплінарне провадження;
2) скасувати частково рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді та ухвалити нове рішення;
3) скасувати повністю або частково рішення Дисциплінарної палати про відмову в притягненні до дисциплінарної відповідальності судді та ухвалити нове рішення;
4) змінити рішення Дисциплінарної палати, застосувавши інший вид дисциплінарного стягнення;
5) залишити рішення Дисциплінарної палати без змін.
62.        На підставі частини другої статті 52 Закону № 1798-VIII право на оскарження до суду рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, має суддя, щодо якого було ухвалено відповідне рішення.
63.        Частиною сьомою статті 266 КАС України визначено, що на рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може бути подана скарга до Великої Палати Верховного Суду.
64.        Наведені вище положення Закону № 1798-VIII та норми частини сьомої статті 266 КАС України узгоджуються з пунктом 77 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів (далі - КРЄС) щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, у якому, серед іншого, зазначено, що організація дисциплінарного розгляду в кожній країні повинна бути такою, що дозволяє подання апеляції на рішення первинного дисциплінарного органу (відомства або суду) до суду.
65.        Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;
2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні;
3) суддя не був належним чином повідомлений про засідання ВРП - якщо було ухвалено будь-яке з рішень, визначених пунктами 2-5 частини десятої статті 51 цього Закону;
4) рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
66.        У пункті 123 рішення від 9 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» ЄСПЛ зазначив, що згідно з його практикою навіть у разі, коли судовий орган, що виносить рішення у спорах щодо «прав та обов`язків цивільного характеру», у певному відношенні не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, порушення Конвенції не констатується за умови, якщо провадження у вищезазначеному органі «згодом є предметом контролю, здійснюваного судовим органом, що має повну юрисдикцію та насправді забезпечує гарантії пункту 1 статті 6 Конвенції» (див. пункт 29 рішення від 10 лютого 1983 року у справі «Альбер і Ле Конт проти Бельгії»; пункт 42 рішення від 14 листопада 2006 року у справі «Цфайо проти Сполученого Королівства», заява № 60860/00). У межах скарги за статтею 6 Конвенції щоб визначити, чи мав суд другої інстанції «повну юрисдикцію» або чи забезпечував «достатність перегляду» для виправлення відсутності незалежності в суді першої інстанції, необхідно врахувати такі чинники, як предмет оскаржуваного рішення, спосіб, у який було винесено рішення, та зміст спору, включаючи бажані та дійсні підстави для оскарження (див. пункти 44-47 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «Брайян проти Сполученого Королівства» та пункт 43 вищезазначеного рішення у справі «Цфайо проти Сполученого Королівства»).
67.        Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватися в контексті обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, зобов`язані обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
68.        Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
69.        Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
70.        Ураховуючи висновки ЄСПЛ та положення Конвенції, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне повно та всебічно перевірити оскаржуване рішення ВРП, у тому числі на предмет його відповідності вимогам статті 52 Закону № 1798-VIII.
71.        Стаття 18 Закону № 1798-VIII передбачає, що ВРП є повноважною за умови обрання (призначення) на посаду щонайменше п`ятнадцяти членів, серед яких більшість становлять судді (включаючи суддів у відставці), та складення ними присяги.
72.        Згідно з положеннями частини другої статті 30 Закону № 1798-VIII засідання ВРП у пленарному складі є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу ВРП.
73.        Як убачається з матеріалів справи, на засіданні ВРП 26 листопада 2020 року були присутні 12 членів ВРП, які одноголосно проголосували за прийняття оскаржуваного рішення. Із ксерокопії цього рішення вбачається, що воно підписане всіма членами ВРП, які брали участь у його ухваленні.
74.        Отже, рішення прийнято повноважним складом ВРП, при цьому  ОСОБА_1  у своїй скарзі цей факт під сумнів не ставить.
75.        На підставі пункту 3 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII рішення ВРП може бути скасовано також у випадку, якщо суддя не був належним чином повідомлений про засідання ВРП.
76.        Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 30 Закону № 1798-VIII особа, питання щодо якої має розглядатися ВРП, повідомляється про такий розгляд не пізніш як за десять календарних днів до дня засідання, крім випадків, якщо законом не вимагається участь такої особи у засіданні, а також якщо інше не визначено цим Законом.
77.        Особа вважається належним чином повідомленою, якщо повідомлення направлене на адресу її місця проживання чи перебування або на адресу суду чи прокуратури, де така особа обіймає посаду, а за неможливості такого направлення - розміщене на офіційному вебсайті ВРП.
78.        Суддя ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду скарги, проте 26 листопада 2020 року в засідання ВРП не з`явився, надіславши лист про проведення засідання без його участі на підставі викладених у скарзі доводів та доданих до неї матеріалів.
79.        Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що немає підстав, визначених пунктами 1-3 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII, для скасування оскаржуваного рішення відповідача.
80.        Разом з тим, оцінюючи рішення ВРП від 26 листопада 2020 року     № 3272/0/15-20 щодо наявності в ньому посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких відповідач дійшов відповідних висновків, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що визначальним критерієм правомірності оскаржуваного рішення є встановлення ВРП та її дисциплінарним органом обставин, що свідчать про наявність у діях судді ознак істотного дисциплінарного проступку.
81.        Так, за матеріалами справи у травні 2020 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла заява Компанії про вжиття заходів забезпечення позову до відділу ДВС за участю третіх осіб, що не заявляють вимог стосовно предмета спору, на стороні відповідача: ДП «Сетам», Підприємства, про заборону вчиняти дії, що подана до подання позовної заяви.
82.        14 травня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва під головуванням судді ОСОБА_1 постановив ухвалу про задоволення заяви Компанії про вжиття заходів забезпечення позову, якою: 
- заборонив відділу ДВС вчиняти дії щодо примусової реалізації нерухомого та рухомого майна, що належить Підприємству, в межах виконавчого провадження № 58239895, а саме Комплексу (зокрема, за номером лоту в системі електронних торгів ДП «Сетам» - № 418242, але, в тому числі - за будь-якими іншими номерами лотів, які можуть виникнути в майбутньому), та основних засобів - Обладнання (зокрема, за номером лоту в системі електронних торгів ДП «Сетам» - № 418243, але, в тому числі - за будь-якими іншими номерами лотів, які можуть виникнути в майбутньому);
- заборонив ДП «Сетам» вчиняти будь-які дії з проведення електронних торгів та оформлення результатів електронних торгів з реалізації нерухомого та рухомого майна, що належить Підприємству, в межах виконавчого провадження № 58239895, а саме Комплексу (зокрема, за номером лота в системі електронних торгів ДП «Сетам» - № 418242, але, в тому числі - за будь-якими іншими номерами лотів, які можуть виникнути в майбутньому), та основних засобів - Обладнання (зокрема, за номером лота в системі електронних торгів ДП «Сетам» - № 418243, але, в тому числі - за будь-якими іншими номерами лотів, які можуть виникнути в майбутньому), в тому числі підписувати протокол електронних торгів, проводити розрахунки за продане майно, складати акт про проведені електронні торги.
83.        Судове рішення мотивовано тим, що вчинення дій з реалізації арештованого майна відповідачами, зокрема проведення торгів, призначених на 22 травня 2020 року, та, як результат, відчуження нерухомого майна фактично унеможливлять виконання рішення суду за результатами розгляду позовної заяви, у разі задоволення такої. Суд звернув увагу на те, що вартість оцінки майна у звітах про оцінку, поданих позивачем, суттєво відрізняється від суми, що виставлена на електронні торги.
84.        ВРП та її дисциплінарний орган установили, що Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 1 червня 2020 року скасував ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 травня 2020 року та постановив нове судове рішення, яким відмовив у задоволенні заяви Компанії про вжиття заходів забезпечення позову.
85.        При цьому апеляційний суд дійшов висновку, що при постановленні ухвали від 14 травня 2020 року, якою заборонено ДП «Сетам» вчиняти будь-які дії з проведення електронних торгів та оформлення результатів електронних торгів з реалізації нерухомого та рухомого майна, суд першої інстанції втрутився у проведення електронних торгів, що не допускається положеннями частини шостої статті 151 КАС України, чим грубо порушив норми процесуального законодавства.
86.        ВРП та її дисциплінарний орган установили, що мотиви, викладені в ухвалі, свідчать про те, що суддя, усвідомлюючи існування прямої заборони стосовно вжиття заходів до забезпечення позову, тим не менше, вважав, що «невжиття заходів забезпечення позову у запропонований позивачем спосіб, які стосуються предмету позову і є співмірним до заявлених позовних вимог, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду».
87.        На думку ВРП, заборонивши відповідачу здійснювати власні виключні повноваження, суддя ОСОБА_1 фактично не лише частково зупинив виконавче провадження, зокрема зупинивши виконання рішення суду, обов`язковість якого презюмується державою, але й втрутився в не передбачений законом спосіб у діяльність юридичних осіб публічного права, а також зобов`язав орган державної влади не вчиняти дії стосовно виконання його завдань, передбачених Законом України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», ГПК України та іншими нормативно-правовими актами. У пункті 43 рішення ЄСПЛ у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» (Terem Ltd, Chechetkin and Olius v. Ukraine) зазначено, що тривала невиплата значної суми коштів, присудженої судовим рішенням на користь заявника, становить порушення частини першої статті 6 Конвенції, а отже, порушено право на справедливий суд. Заходи забезпечення позову, застосовані суддею ОСОБА_1, мали негайні й істотні позитивні наслідки для боржника у виконавчому провадженні з виконання рішення суду і водночас істотні негативні наслідки для відповідного банку (стягувача у цьому самому виконавчому провадженні), який не міг отримати належних йому коштів інакше, як через процедуру примусової реалізації майна. Накладення судом зобов`язань в інтересах позивача надало необґрунтовану перевагу захисту майна в його інтересах, натомість поставивши під сумнів можливість виконання зобов`язань банку, з урахуванням особливо високої вартості майна, що підлягало продажу.
88.        Дисциплінарний орган, з яким погодилася ВРП, дійшов висновку про те, що вказані вище дії судді охоплюються складом дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII (допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод (права на справедливий суд).
89.        Однак, дослідивши наявні у справі матеріали, заслухавши представників сторін та обговоривши їх доводи, Велика Палата Верховного Суду не може погодитися з наведеними у спірному рішенні мотивами, з яких ВРП дійшла висновку про доведеність у діях судді складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII та зазначає, що питання застосування судами обмежень, які містяться у частині шостій статті 151 КАС України, щодо вжиття заходів забезпечення позову, що полягають у вказівці на заборону державному виконавцю вчиняти дії щодо примусової реалізації майна та проведення електронних торгів під час виконавчого провадження, має ряд особливостей, зумовлених нормативним регулюванням виконавчого провадження та контролю за виконанням судових рішень.
90.        Згідно із частиною першою статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами. Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина перша статті 327 ГПК України).
91.        Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
92.        Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців (стаття 2 Закону № 1404-VIII).
93.        Стаття 5 Закону № 1404-VIII визначає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
94.        Відповідно до статті 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
95.        Відповідно до пункту 6 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (стаття 48 Закону № 1404-VIII).
96.        Визначення вартості майна боржника врегульовано статтею 57 Закону № 1404-VIII, частина п`ята якої передбачає, що оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.Зазначене положення цього Закону в подальшому знайшло відображення у Порядку, відповідно до якого підставою для зупинення електронних торгів є рішення суду щодо зупинення реалізації арештованого майна (пункт 2 розділу XI Порядку).
97.        У постанові від 11 лютого 2021 року (провадження № 11-269сап20), розглядаючи питання притягнення до дисциплінарної відповідальності судді, який при розгляді заяви про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо визначення вартості та оцінки майна боржника у виконавчому провадженні зупинив реалізацію такого майна, обґрунтовуючи зупинення недопущенням порушення прав власника арештованого майна, Велика Палата Верховного Суду зазначала про те, що невизначеність та неоднозначність у питанні правозастосування, відсутність єдності судової практики з питання можливості зупинення реалізації спірного майна унеможливлюють притягнення судді до дисциплінарної відповідальності виключно за скасування ухвали судді, натомість можуть свідчити про наявність виключної правової проблеми щодо тлумачення та застосування правової норми, вирішення якої не віднесено до компетенції ВРП.
98.        Можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців є гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні. 
99.        Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби встановлено Законом № 1404-VIII, згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
100.   Відповідно до статті 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права. Частиною першою статті 340 ГПК України визначено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. 
101.   Такі ж приписи містяться й у Цивільному процесуальному кодексі України.
102.   При цьому законодавство не передбачає порядку розгляду скарг на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій. Велика Палата Верховного Суду в постановах від 14 березня 2018 року у справі № 660/612/16-ц (провадження № 14-19цс18), від 12 вересня 2018 року у справі № 906/530/17 (провадження № 12-213гс18), від 17 жовтня 2018 року у справах № 927/395/13 (провадження № 12-189гс18), № 5028/16/2/2012 (провадження № 12-192гс18), від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18), від 13 лютого 2019 року у справі № 808/2265/16 (провадження № 11-1334апп18) та від 10 квітня 2019 року у справі № 908/2520/16 (провадження № 12-30гс19) наголошувала на тому, що саме в таких випадках (оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій) згідно з частиною першою статті 287 КАС України відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
103.   Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 823/359/18, справи за позовами осіб, які не є учасниками виконавчого провадження, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
104.   Згідно з правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Тобто, оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення відбувається в процедурі позовного провадження.
105.   Відповідно до вимог частин першої та другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
106.   За правовою позицією, викладеною в Рішенні Конституційного Суду України від 31 травня 2011 року N 4-рп/2011 з метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову (абзац п`ятий пункту 4 мотивувальної частини). Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя.
107.   Частиною першою статті 151 КАС України визначено, що позов може бути забезпечено: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
108.   Водночас частиною шостою статті 151 КАС України визначено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які полягають в (або мають наслідком) припиненні, відкладенні, зупиненні чи іншому втручанні у проведення конкурсу, аукціону, торгів, тендера чи інших публічних конкурсних процедур, що проводяться від імені держави (державного органу), територіальної громади (органу місцевого самоврядування) або за участю призначеного державним органом суб`єкта у складі комісії, що проводить конкурс, аукціон, торги, тендер чи іншу публічну конкурсну процедуру.
109.   У постанові від 2 листопада 2021 року у справі № 910/11552/20 Велика Палата Верховного Суду вказала, що частина дванадцятої статті 137 ГПК України є ідентична за змістом частині шостій статті 151 КАС України, указані норми права ГПК України та КАС України однаково врегульовують відносини забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа тому мають тлумачитись однаково.
110.   Водночас у пунктах 42, 45-47 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, щовжиття судом заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа безпосередньо не полягає та не має наслідком зупинення конкурсу, аукціону, торгів, що проводяться від імені держави або за участю призначеного державним органом суб`єкта. Такий, запроваджений законодавцем, механізм зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа суттєво відрізняється від обмежень припинення, відкладення, зупинення чи іншого втручання у проведення конкурсу, аукціону, торгів, тендера чи інших публічних конкурсних процедур, що проводяться від імені держави або територіальної громади, передбачених частиною дванадцятою статті 137 ГПК України. Поширення обмежень, передбачених частиною дванадцятою статті 137 ГПК України, на заходи забезпечення судом позову, встановлені пунктом 5 частини першої статті 137 ГПК України, призвело б до повного припинення застосування судом такого способу забезпечення позову, як зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, та унеможливило б ефективний захист або поновлення порушених прав позивачів у разі незаконної видачі виконавчого напису нотаріуса та продажу належного їм майна на його примусове виконання.
111.   Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду в постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 910/199113/19 також виклав висновок, за яким продаж майна, що належить на праві приватної власності боржнику, на аукціоні в процедурі виконавчого провадження не є публічною конкурсною процедурою, на яку поширюються вимоги частини дванадцятої статті 137 ГПК України, та констатував, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про можливість застосування цієї норми до заходів забезпечення позову, які полягали в зупиненні стягнення, розпочатого виконавцем у межах виконавчого провадження. 
112.   З викладеного убачається, що, аналізуючи обмеження, передбачені частиною дванадцятою статті 137 ГПК України (ідентичні за змістом частині шостій статті 151 КАС України), Верховний Суд неодноразово вказував, що такі обмеження регулюють відносини та призначені для різних випадків проведення конкурсу, аукціону, торгів, тендерів чи інших публічних конкурсних процедур, що проводяться від імені держави чи територіальної громад, нівелюючи можливість зловживання учасниками справи своїми процесуальними правами. 
113.   Характеризуючи ж суть дій виконавця у виконавчому провадженні, Велика Палата Верховного Суду вже визначала, що в такому випадку виконавець не має власного юридичного інтересу, створюючи юридичні наслідки для боржника. Так, у пункті 88 постанови від 6 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009 зазначено, що за змістом Закону № 1404-VIII вбачаються можливими дії виконавця, спрямовані на виконання обов`язку боржника, наявність якого встановлена рішенням суду або іншого уповноваженого органу, перед стягувачем, причому за рахунок боржника. Виконання такого рішення за боржника виконавцем неможливе в разі відсутності майна в боржника або в разі відсутності в боржника юридичної чи фактичної можливості самостійно вчинити на користь стягувача певні дії. Отже, виконавець виконує за боржника його обов`язок перед стягувачем лише в разі, коли боржник має юридичну і фактичну можливість самостійно виконати свій обов`язок, але через дефект волі не виконує його. У зв`язку із цим здатність боржника своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки обмежується, зокрема, шляхом накладення арешту на кошти і майно боржника. Натомість виконавець своїми діями створює юридичні наслідки для боржника. При цьому виконавець не має власного юридичного інтересу у створенні таких наслідків у правовідносинах зі стягувачем чи іншими особами під час виконання рішення за боржника. 
114.   Таким чином, у спірному рішенні ВРП вказує передусім на грубе порушення суддею норм процесуального законодавства при постановленні ухвали - частини шостої статті 151 КАС України. Проте таке твердження спростовується відсутністю сталої єдиної судової практики щодо застосування ідентичних за змістом правил частини дванадцятої статті 137 ГПК України та частини шостої статті 151 КАС України, адже в одних випадках суди касаційної інстанції вважають, що продаж майна, що належить на праві приватної власності боржнику, на аукціоні в процедурі виконавчого провадження не є публічною конкурсною процедурою, а в інших - навпаки.
115.   Відповідно до частини другої статті 106 Закону № 1402-VIII скасування або зміна судового рішення не має наслідком дисциплінарну відповідальність судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли скасоване або змінене рішення ухвалено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов`язків.
116.   Як зазначено в пункті 66 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність ефективність та обов`язки, тлумачення закону, яке здійснюють судді для вирішення справи, не повинне бути приводом для дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості.
117.     Отже, невизначеність та неоднозначність у питанні правозастосування, відсутність єдності судової практики з питання застосування частини дванадцятої статті 137 ГПК України та частини шостої статті 151 КАС України унеможливлюють притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, натомість можуть свідчити про наявність виключної правової проблеми щодо тлумачення та застосування правової норми, вирішення якої не віднесено до компетенції ВРП.
118.   Порушення суддею ОСОБА_1 прямої заборони, передбаченої статтею 151 КАС України стосовно вжиття заходів до забезпечення позову, і є основною підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності на підставі рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 19 жовтня 2020 року    № 2853/2дп/15-20.
119.   ВРП на порушення пункту 4 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII у спірному рішенні не надала оцінки та не спростувала доводів його скарги на рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 19 жовтня 2020 року  № 2853/2дп/15-20; водночас мотиви та обґрунтування прийняття Другою Дисциплінарною палатою ВРП рішення зводяться фактично до підстав, викладених у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 1 червня 2020 року у справі № 640/10411/20, якою скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 травня 2020 року.
120.   Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення ВРП не містить обґрунтування констатованих цим органом ознак вчинення суддею дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII. 
121.    За таких обставин прийняте рішення ВРП «Про залишення без змін рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 19 жовтня 2020 року № 2853/2дп/15-20 про притягнення судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності» за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII не може вважатися законним і обґрунтованим.
122.   Водночас доводи Другої Дисциплінарної палати ВРП щодо наявності істотних негативних наслідків, які полягають в обставинах щодо блокування виконання органами державної виконавчої служби визначених законодавством функцій протягом тривалого часу, що, у свою чергу, призвело до позбавлення банку права на отримання передбачених законом виплат за рішенням суду у процедурі примусового стягнення, не можуть вважатися поважними, оскільки зазначені дії з примусової реалізації майна було припинено з 14 травня 2020 року та поновлено з 4 червня 2020 року. 
123.   З приводу мотивів, якими скаржник обґрунтував свої сумніви в неупередженості члена ВРП Прудивуса О. В., який був головуючим під час розгляду Другою Дисциплінарною палатою ВРП питання про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності, Велика Палата Верховного Суду вважає, що самі собою наведені ним обставини за відсутності конкретних доказів чи фактів, які б давали обґрунтовані підстави стверджувати про небезсторонність цього членів ВРП, очевидно є недостатніми для висновку про неможливість його участі в розгляді у складі Другої Дисциплінарної палати ВРП скарги на дії судді ОСОБА_1
124.   Слід зауважити, що, розглядаючи справу, Велика Палата Верховного Суду не встановила жодних обставин, які б свідчили про упередженість чи небезсторонність члена Другої Дисциплінарної палати ВРП Прудивуса О. В. щодо судді ОСОБА_1 або про існування інших передбачених частиною першою статті 33 Закону № 1798-VIII обставин, які обумовлювали обов`язок цього члена ВРП заявити самовідвід та невиконання цього обов`язку.
125.   За наведених обставин Велика Палата Верховного Суду відхиляє доводи скаржника щодо неповноважного складу Другої Дисциплінарної палати ВРП, який постановив рішення від 19 жовтня 2020 року № 2853/2дп/15-20«Про притягнення судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності».
 
Оцінка висновків ВРП та висновки Великої Палати Верховного Суду
126.   З огляду на викладене, рішення ВРП про залишення без змін рішення її Другої Дисциплінарної палати про притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, не може вважатися законним і обґрунтованим.
127.   Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність передбаченої пунктом 4 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII підстави для скасування оскаржуваного рішення ВРП з огляду на відсутність у ньому посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді за пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII.
128.   Відповідно до частини третьої статті 52 Закону № 1798-VIII у випадку скасування судом рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, ВРП розглядає відповідну дисциплінарну справу повторно. 
129.   Отже, питання наявності підстав для притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, що було предметом перевірки в цій справі, підлягає повторному розгляду ВРП.
Керуючись статтями 243, 245, 250, 266, 344, 355, 356, 359  КАС України, Велика Палата Верховного Суду
 
ПОСТАНОВИЛА:
1. Скаргу  ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя від 26 листопада 2020 року № 3272/0/15-20, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 19 жовтня 2020 року  № 2853/2дп/15- 20задовольнити.
2. Рішення Вищої ради правосуддя від 26 листопада 2020 року № 3272/0/15-20скасувати.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуюча суддя | | Л. І. Рогач
Суддя-доповідач | | О. С. Золотніков
Судді: | В. В. Британчук | | Г .Р. Крет
| Ю. Л. Власов | | Л. М. Лобойко
| І. В. Григор`єва | | К. М. Пільков
| М. І. Гриців | | О. Б. Прокопенко
| Д. А. Гудима | | О. М. Ситнік
| Ж. М. Єленіна | | В. М. Сімоненко
| І. В. Желєзний | | І. В. Ткач
| Л. Й. Катеринчук | | О. С. Ткачук
| | | С. П. Штелик

 
 
Відповідно до частини третьої статті 355 КАС України постанову оформила суддя Рогач Л. І.