П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 липня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/1051/22	

Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.
ухвалу суду першої інстанції прийнято у
м. Одеса, 17 лютого 2022 року
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                Танасогло Т.М.,
суддів:                                         Градовського Ю.М., Шеметенко Л.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року у справі № 420/1051/22 за позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання протиправною та скасування постанови зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2022 року ОСОБА_1 (позивач) звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Білгород-Дністровського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови від 29.09.2016 р. ВП 51259786/17, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів та відшкодування шкоди.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 24.01.2022 року позовна заява була залишена без руху, а позивачу було надано строк на усунення недоліків.
14.02.2022 року до Одеського окружного адміністративного суду від позивача надійшов лист з клопотаннями щодо усунення недоліків, до якого було також додано клопотання про поновлення строку на подання цього позову.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17.02.2022р., у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду-відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови зобов`язання вчинити певні дії - повернуто без розгляду відповідно до приписів ч.2 ст.123 КАС України.
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, вважаючи її передчасною, позивачка на вказану ухвалу подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норма матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції від 17.02.2022р. та передати справу до суду першої інстанції для відкриття провадження у справі і продовження розгляду справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вимоги суду стосовно усунення недоліків були неконкретизованими, нечіткими, у свою чергу нею надано належні пояснення та докази щодо дотримання строку звернення до суду з вимогами про скасування постанови ДВС від 29.09.2016р. ВП№51259786/17. На думку апелянта, судом першої інстанції мали бути враховані правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.12.2019р. по справі №815/39/17 та у постанові від 08.05.2019р. по справі №815/893/17, якою підтверджено вчасне подання ОСОБА_1 позову про оскарження постанови ДВС від 29.09.2016р. ВП№51259786/17. Скаржниця зазначає, що нею було дотримано строк звернення до суду з даним позовом, у наданих до суду клопотаннях викладено належні та обґрунтовані доводи у підтвердження цього, а відтак суд першої інстанції мав усі підстави для відкриття провадження у справі. Додатково також вказує, що даний позов було направлено до суду після повернення її позову по справі №420/21375/21 ухвалою окружного суду від 15.12.2021р. Водночас, посилання суду в оскаржуваній ухвалі на інші постанови ДВС позивачка вважає безпідставним, оскільки в рамках даної справи вона оспорює лише постанову ДВС від 29.09.2016р. ВП№51259786/17. Окрім того, позивачка також вважає, що вимоги суду першої інстанції стосовно уточнення позовних вимог є помилковими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки на її думку позов було викладено в хронологічному порядку, зрозуміло, послідовно, з належними аргументованими обґрунтуваннями, доводами та доказами, що мають істотне значення з посиланням на преюдиціальні факти, які в свою чергу не потребують додаткових доказів і доказуванню і підтверджують відсутність заборгованості у позивачки, а відтак і протиправність спірної у справі постанови ДВС. Поряд з цим, необґрунтованим також скаржниця вважає посилання суду першої інстанції щодо надання доказів на підтвердження порушень її прав відповідачем.
Судова колегія вважає, що у відповідності до ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення (ухвали суду) в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як свідчать матеріали справи, вирішуючи питання на стадії відкриття провадження у справі, суд першої інстанції встановив, що даний позов поданий із порушенням вимог встановлених ст.ст.160, 161 КАС України, а саме в позовній заяві не конкретно та не чітко вказаний зміст позовних вимог до відповідача, позивачем не надано доказів на підтвердження порушення його прав відповідачем. Також, суд першої інстанції вважав, що позивачем подано даний адміністративний позов з пропуском строку, визначеного ст. 181 КАС України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) та ст.287 КАС України (у чинній редакції), а підстави, зазначені в клопотанні про поновлення строку звернення до суду, суд вважав неповажними.
За вказаного, позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху.
На виконання вимог Одеського окружного адміністративного суду, з метою усунення недоліків позовної заяви, позивачка надала до суду лист з клопотанням щодо усунення недоліків, до якого було також додано клопотання про поновлення строку на подання цього позову.
В свою чергу, повертаючи позов на підставі ч.2 ст. 123 КАС України, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено обставин та не надано відповідних доказів на їх підтвердження, які б свідчили про виникнення об`єктивних перешкод в реалізації позивачем права на звернення до суду за захистом прав у спірних правовідносинах в межах строку звернення до суду, установленого законом, а наведені  нею причини пропуску строку є неповажними.
За вказаного, колегією суддів встановлено, що підставою для прийняття оскаржуваної ухвали суду першої інстанції стало саме порушення позивачкою строку звернення до суду з такими позовними вимогами без зазначення поважних причин пропуску цього строку.
Надаючи оцінку висновку суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Частина 2 статті 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Аналогічні за змістом положення ч. 1 ст. 5 КАС України, якою визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Колегія суддів зазначає, що дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Варто відзначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.
Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Вказані висновки сформовано Верховним Судом у постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 813/3756/17.
Апеляційний суд з огляду на приписи ст. 171 КАС України наголошує скаржнику, що процесуальними нормами закріплено обов`язок суду встановлювати факт дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду та у випадку його пропуску за відсутності заяви про поновлення пропущеного строку звернення, або якщо наведені в такій заяві підстави визнаються судом неповажними, суд залишає таку позовну заяву без розгляду, не розглядаючи справу по суті позовних вимог.
Обов`язок доведення обставин, з якими пов`язується поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась із адміністративним позовом.
Аналіз наведених норм вказує на чітку послідовність дій суду під час з`ясування поважності причин пропуску звернення до суду до відкриття провадження у справі. При цьому, ключовим моментом в такому порядку є забезпечення можливості позивачу належним чином обґрунтувати причини пропуску строку, передбаченого ст.122 КАС України. Для цього законодавцем передбачено обов`язкове винесення судом ухвали про залишення позову без руху і надання можливості вказати відповідні підстави для поновлення строку.
Отже, в розглядуваному випадку, встановивши факт пропуску позивачем строку звернення до суду та визнавши неповажними підстави, вказані у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, суд першої інстанції дотримався вказаних вище норм КАС України та ухвалою суду від 24.01.2022р. позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху; надав позивачу 10-денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання ухвали шляхом надання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.
На виконання вказаної ухвали, як було зазначено вище, позивачка надала клопотання, однак, як зауважив суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, - фактично недоліків позовної заяви не усунула у повному обсязі.
Так, колегія суддів звертає увагу, що згідно вимог суду першої інстанції в ухвалі від 24.01.2022р., недоліки позовної заяви мали були усунуті в тому числі шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку з доказами на їх підтвердження.
Однак, як вказав суд в оскаржуваній ухвалі. подане позивачкою клопотання про поновлення строку звернення до суду, за своєю суттю, є аналогічним за замістом клопотанню, якому надано оцінку в ухвалі суду від 24.01.2022 року.
В апеляційній скарзі апелянтом наголошується на тому, що нею було зазначено у клопотанні від 07.02.2022р. поважні на її думку підстави для поновлення строку подання даного позову, якими в тому числі обґрунтовано апеляційну скаргу, у зв`язку із чим судом першої інстанції повертаючи позовну заяву зроблено хибні висновки.
Колегія суддів дослідивши матеріали справи, а також усі надані позивачкою на виконання ухвали окружного суду від 24.01.2022 року документи в тому числі клопотання про поновлення строку на подання позовної заяви, вважає хибними доводи апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Згідно вимог ч.1 ст.118 КАС України, процесуальні строки це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії.
Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені встановлюються судом.
Як встановлено ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У відповідності до ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За приписами статті 287 КАС України у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені ст. 123 КАС України, частинами 1 та 2 якої встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Колегією суддів встановлено, що у межах даної справи позивач оскаржує постанову ВП №51259786/17, прийняту Білгород-Дністровським міськрайонним відділом виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 29 вересня 2016 року, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 боргу у розмірі 1288,80грн., виконавчий збір 128,88грн, витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 89,90грн., що в загальному розмірі складає 1507,58грн.
Як було вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, а також безпосередньо вказується самою позивачкою, копію вказаної вище оспорюваної позивачем у межах даної справи постанови ДВС від 29.09.2016 року ВП №51259786 позивачкою було отримано 31.01.2017р.
Колегія суддів враховує також, що вказана обставина встановлена й постановою Верховного суду у справі №815/893/17 від 08.05.2019р.
Відтак, саме з моменту отримання оскаржуваної постанови розпочався перебіг строку звернення до суду з відповідним позовом.
В якості підстав для поновлення строку на звернення до суду з позовом про скасування цієї постанови, у своїх клопотаннях, поданих до суду першої інстанції, а також у доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається перш за все на встановлену у межах 
проваджень по іншим справах за її позовами відсутність заборгованості, щодо якої була прийнята спірна у цій справі постанова ДВС, а також на неодноразове звернення до суду з позовними вимогами щодо визнання протиправною та скасування постанови ДВС від 29.09.2016 ВП №51259786/17, вказує про безпідставні повернення її позовів попередньо поданих із позовними вимогами стосовно скасування цієї постанови ДВС. При цьому, позивачка наголошує, що розгляд даного позову не залежить від попередніх позовів.
Проте, як правильно зазначив суд першої інстанції, вказані доводи позивача не можна визнати поважними та достатніми для поновлення пропущеного строку у даному спірному випадку, оскільки в силу приписів процесуального законодавства, поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на подання позову.
Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
В даному ж випадку позивачем не доведено факт того, що строк на подання даного позову було пропущено позивачкою з поважних причин, позаяк обставини, вказані позивачем у клопотанні, не свідчать про наявність поважних причин для поновлення строку звернення до суду, адже вони не є об`єктивно непереборними, не є такими, що не залежали від волевиявлення позивача, а також не пов`язані з істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з позовом, про що вірного висновку дійшов суд першої інстанції.
Також, суд першої інстанції звернув увагу на те, що ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2019 року, яка залишена без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2020 року, позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління юстиції в (м. Одеса) в частині позовних вимог про визнання постанов від 02.10.2013 року ВП №40011448; від 31.05.2016 року ВП №51259786; від 29.09.2016 року ВП №51259786 незаконними, протиправними та такими, що порушують права та інтереси, визнання відсутності заборгованості, стягнення заборгованості з урахуванням інфляційного коефіцієнту, штрафу та пені, зобов`язання вчинити певні дії, залишено без розгляду.
Зокрема з вказаної ухвали вбачається, що підставою залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 в частині позовних вимого щодо визнання постанови від 29.09.2016 року ВП №51259786 незаконною, протиправною та такою, що порушує права та інтереси, є пропуск позивачем строку звернення до суду.
Враховуючи встановлені обставини, є вірним зауваження суду першої інстанції про те, що подальше неодноразове звернення позивача до суду з аналогічними позовними вимогами щодо визнання протиправною та скасування постанови ДВС от 29.09.2016 ВП №51259786/17, які повернуті позивачу у зв`язку з не усуненням нею недоліків позовної заяви, не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
У випадку незгоди із ухвалами суду про повернення позовної заяви, позивач наділений процесуальним правом оскаржувати відповідні ухвали в апеляційному та касаційному порядку, водночас подання повторних позовних заяв не свідчить про наявність поважних причин для поновлення строку звернення до суду.
Залишення позову без розгляду, тим паче з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду, а також повторні звернення до суду з аналогічними позовами також не є підставою для переривання, поновлення чи продовження позивачу строку звернення до суду.
Жодних інших обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку на звернення до суду з позовом, позивачем не наведено, існування будь-яких перешкод у реалізації нею своїх прав на судовий захист з метою відновлення прав, свобод чи законних інтересів не зазначено та судом не встановлено.
Посилання апелянта на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 08.05.2019р. по справі №815/893/17 судова колегія вважає необґрунтованими, оскільки зазначені у межах розгляду справи цієї справи правові висновки стосуються саме обставин справи №815/893/17.
Колегія суддів враховує, що п. 49 постанови Верховного Суду у справі №815/893/17 зазначено, що позивач в позовній заяві (справа №815/893/17) зауважувала, що постанова Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 29.09.2016 року № 51259786 була отримана нею - 31 січня 2017 року, з позовом до суду вона звернулась - 08 лютого 2017 року, тобто в межах десятиденного строку, визначеного частиною п`ятою статті 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404 VIII «Про виконавче провадження».
Тобто, згідно правових висновків Верховного Суду, викладених у наведеній вище постанові, було встановлено своєчасне подання позову з вимогою про визнання незаконною, несправедливою та скасування постанови від 29.09.2016 року № 512259786 саме по справі №815/893/17.
Втім, підстав для врахування таких висновків у межах розгляду даної справи не має, адже вказаний позов ОСОБА_1 подано 13.01.2022р., тобто по спливу майже 5 років після отримання копії спірної у справі постанови від 29.09.2016 року № 512259786.
Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, правильності висновків суду першої інстанції не спростовуються.
За вказаного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду та повернення позовної заяви.
Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 17.02.2022 року у даній справі - без змін.
Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, –
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року у справі №420/1051/22 - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Градовський Ю.М.   Шеметенко Л.П.