Постанова 
Іменем  України
09 червня 2022 року
м. Київ
справа № 190/1457/20
провадження № 61-11897св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в свої інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей П`ятихатської районної державної адміністрації,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2021 року у складі судді Кудрявцевої Ю. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2021 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У листопаді 2020 року Акціонерне товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей П`ятихатської районної державної адміністрації, про позбавлення права користування житловим приміщенням неправомірно зареєстрованих осіб та зняття з реєстраційного обліку.
На обґрунтування позову посилається на таке. Між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір кредиту від 07 вересня 2007 року № DNJPG100001940, відповідно до умов якого АТ КБ «Приватбанк» надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 8 500,00 дол. США строком до 07 вересня 2012 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки, згідно з умовами якого ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок загальною площею 56,40 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Договором іпотеки передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише за умови отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Проте відповідач всупереч вимог договору іпотеки одразу після його підписання у спірному житловому будинку зареєстрував ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 . 
Тому мешканці, які були зареєстровані з порушенням вимог законодавства у спірному житловому будинку, що є предметом іпотеки, не мають права користуватись житловим будинком.
З урахуванням наведеного банк просив припинити дії, які порушують право сторони договору шляхом визнання дій ОСОБА_1 , щодо реєстрації у предметі іпотеки ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства; позбавити неправомірно зареєстрованих осіб, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям їх з реєстраційного обліку. 
Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2021 рокуу задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами підстав та суспільної необхідності втрати відповідачами права користування спірним житловим будинком, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2021 року рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2021 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач не довів, що реєстрація у спірному будинку членів сім`ї іпотекодавця, одними з яких є малолітні діти, порушує права позивача, перешкоджає йому у реалізації, у передбачений законом спосіб, прав іпотекодержателя.  
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У липні 2021 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що іпотекодержатель не надав своєї згоди на реєстрацію відповідачів у спірному будинку, який є предметом іпотеки, що є порушенням умов договору іпотеки та статті 629 ЦК України. Позовні вимоги стосуються не виселення відповідачів, а позбавлення права користування спірним будинком, тому суди попередніх інстанцій помилково застосували до спірних правовідносин статтю 109 Житлового кодексу України (далі - ЖК України). Спірний будинок придбаний ОСОБА_1 за кредитні кошти, а тому виселення відповідачів можливе без надання їм іншого постійного приміщення.
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування висновків, викладених Верховним Судом України у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 07 вересня 2007 року укладений кредитний договір № DNJPG100001940.
Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 8 500,00 дол. США строком до 07 вересня 2012 року, а він зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 07 вересня 2007 року уклали договір іпотеки. Згідно з пунктом 35.3 договору іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 56,40 кв. м, житловою площею 28,30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу (а. с. 6-8, 9-11).
Зазначений будинок, який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , є предметом іпотеки, виступає як забезпечення зобов`язання ОСОБА_1 за споживчим кредитом, наданим йому АТ КБ «ПриватБанк» в іноземній валюті - доларах США.
У цьому будинку зареєстровано місце постійного проживання відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та їхніх малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а. с. 12).
ОСОБА_2 є сином відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_4 - невісткою, а малолітні: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - онуками іпотекодавця ОСОБА_1 , а отже, є членами його сім`ї.
Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2015 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2017 року, з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 197 189 грн. Звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки не здійснювалося (а. с. 74-75).
Згідно з довідками від 27 січня 2021 року № 1523/17.40-34, № 1522/17.40-31, виданими П`ятихатським районним відділом державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), зазначене рішення знаходиться на виконанні у цьому відділі; станом на 20 січня 2021 року на користь АТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_1 стягнуто 41 490,98 грн, а з ОСОБА_2  - 38 317,51 грн (76-77).
Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 18 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок на АДРЕСА_2 , що належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 03 вересня 2003 року Виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 07 вересня 2007 року уклали договір іпотеки. Згідно з пунктом 35.3 договору іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 56,40 кв. м, житловою площею 28,30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу (а. с. 6-8, 9-11).
Відповідно до пункту 20.12 договору іпотеки іпотекодавець зобов`язується не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя та нотаріального посвідчення згоди цих осіб на їх виселення в разі звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Звертаючись до суду з цим позовом, АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що в порушення зазначеного пункту іпотечного договору ОСОБА_1 зареєстрував у спірному житлі свого сина ОСОБА_2 , невістку ОСОБА_4 та внуків ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .
Згідно з частинами першою, третьою статті 9 Закону № 898-IV іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.
Водночас ні ЦК України, ні Закон № 898-IV не містять норм, які б обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частини четвертої статті 9, частини першої, четвертої статті 156 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (частина четверта статті 29 ЦК України).
Згідно з частинами другою, третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено обов`язок батьків або інших законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК Української РСР).
Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів, що реєстрація у спірному будинку членів сім`ї іпотекодавця, одними з яких є малолітні діти, порушує права позивача та перешкоджає банку у реалізації ним прав іпотекодержателя.
Крім того, Верховний Суд зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді позбавлення права користування житловим приміщенням на підставі статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» чинним законодавством не передбачений, оскільки зазначена норма не встановлює такої дії, як позбавлення права користування особи житлом, а регламентує лише порядок реєстрації/зняття з реєстрації осіб, які набули або втратили право на житло, в той час як саме набуття або втрата права на користування житлом регламентується спеціальними нормами, які мають відповідні підстави, процедуру та наслідки. За таких умов вимога про позбавлення права користування житловим приміщенням є непередбаченим законом способом захисту права.
Водночас вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування, або ж про виселення таких осіб з жилих приміщень, як це передбачено законом, позивачем не заявлялися, та не були предметом розгляду суду першої інстанції.
Подібний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 12 березня 2020 року у справі № 761/35499/18 (провадження № 61-9007св19).
З урахуванням наведеного, висновки судів першої та апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» є по суті правильними. 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11; Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц та зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин статтю 109 ЖК України.
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; стаття 405 ЦК України). При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.
Водночас у цій справі банк як іпотекодержатель звернувся до суду з вимогами про позбавлення права користування житловим приміщенням, а не з вимогами про визнання осіб такими, що втратили право користування, або ж про виселення таких осіб з жилих приміщень
Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі 
№ 6-197цс16 роз`яснив порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК України. Зазначив, що частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК України. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказала, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування  України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 є законним та обґрунтованим, підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду України (від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, немає.
Помилкове посилання суди першої інстанції на положення статті 109 ЖК України, яка регулює порядок виселення громадян з жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, не вплинуло на правильність правового результату вирішення справи, а тому не може бути підставою для скасування правильного по суті і законного судового рішення з одних лише формальних міркувань.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на те, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
 
                                                                                                                        А. С. Олійник
 
                                                                                                                        Г. І. Усик