ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" червня 2022 р.           Справа№ 925/79/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Козир Т.П.
суддів:            Коробенка Г.П. 
          Кравчука Г.А. 
 
 при секретарі Вага В.В.
за участю представників сторін:
від позивача: Макеєва В.Ф. за ордером;
від відповідача 1: Кирмана В.О. за довіреністю;
від відповідача 2: Браток Ю.В. за довіреністю;
від відповідача 3: Кирмана В.О. за довіреністю
від третьої особи:  не з`явився; 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Данюка Олександра Миколайовича 
на рішення Господарського суду Черкаської області від 30.09.2021 (повний текст складено 05.11.2021)
у справі №925/79/21 (суддя Дорошенко М.В.)
за позовом фізичної особи - підприємця Данюка Олександра Миколайовича 
до 1. Черкаської міської ради
     2. Управління інспектування Черкаської міської ради
     3. Виконавчого комітету Черкаської міської ради 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕН-КО" на стороні відповідача - Управління інспектування Черкаської міської ради
про зобов`язання утримуватися від порушення умов договору,

УСТАНОВИВ:
У січні 2021 року фізична особа - підприємець Данюк Олександр Миколайович (далі - позивач) звернувся у Господарський суд Черкаської  області з позовом до Черкаської міської ради (далі - відповідач 1), Управління інспектування Черкаської міської ради (далі - відповідач 2), Виконавчого комітету Черкаської міської ради (далі - відповідач 3) та просив суд спонукати Черкаську міської ради до сумлінного виконання зобов`язань за договором оренди землі від 23.02.2006, укладеного між Черкаською міською радою та приватним підприємцем Данюком О.М., шляхом утримання від вчинення як безпосередньо Черкаською міською радою, так і підпорядкованими їй виконавчим комітетом Черкаської міської ради та Управлінням інспектування Черкаської міської ради, будь-яких дій, наслідком яких є фактичне порушення умов договору (аж до його припинення та фактичного одностороннього розірвання).
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з 25.05.1999 він став власником металевого павільйону (кіоску), який знаходиться в м.Черкаси по вул.Смілянській, 44, і розміщений на земельній ділянці розміром 22,7 кв.м. Вказана земельна ділянка передана позивачу в оренду під торговий кіоск в комплексі із зупинкою громадського транспорту згідно договору оренди від 23.02.2006, строк дії якого наразі продовжено до 18.05.2025. Позивачу стало відомо, що 22.01.2021 на сайті відповідача 1 з`явилось повідомлення про те, що на 21.01.2021 було призначено засідання виконавчого комітету (відповідача 3), на якому під номерами 15 і 16 значаться питання порядку денного щодо демонтажу тимчасової споруди біля житлового будинку №44 по вул.Смілянській. Позивач вважає, що ймовірно мова на цьому засіданні відповідача 3 йшла про той самий кіоск, який є об`єктом господарських правовідносин між відповідачем 1 та позивачем. На це вказують і публікації в у місцевих засобах масової інформації, зокрема, в Інтернет виданні "Прочерк", де на фото зображений саме цей кіоск. Очевидним є той факт, що протиправне подання на розгляд відповідача 3 було подане відповідачем 2. Отже, відповідач 1, як сторона договору оренди землі, опосередковано через підпорядкованого йому відповідача 3 здійснює дії щодо фактичного розірвання цього договору у спосіб, що не передбачений законом, хоча позивач сплачує орендну плату, а кіоск не може вважатись самочинно збудованим, оскільки розміщений на цьому місці з початку 90-х років. Таким чином, законні сподівання позивача щодо належного користування кіоском, як об`єктом договору оренди землі, грубо порушуються відповідачем 1. Недотримання останнім умов договору порушують правомірні очікування позивача щодо користування кіоском та є проявом порушення права позивача на мирне володіння майном.
Відповідачі 1 та 3 у відзиві на позовну заяву заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає визначеним законом; земельна ділянка надана позивачу в оренду під торговий кіоск в комплексі із зупинкою громадського транспорту, натомість, близько 15 років на вказаній земельній ділянці зупинка громадського транспорту відсутня, і позивачем не надано доказів отримання паспорту прив`язки на спірний кіоск; позивачем не зазначено, яке саме його право порушують відповідачі.
Відповідач 2 у відзиві на позовну заяву заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що його є його дії щодо проведення перевірки тимчасової споруди та підготовка рішення виконавчого комітету про демонтаж є правомірними, оскільки кіоск позивачем розміщено без паспорту прив`язки; земельна ділянка надана позивачу в оренду під торговий кіоск в комплексі із зупинкою громадського транспорту, натомість, там розміщений кіоск без зупинки; об`єктом оренди за договором є саме земельна ділянка, а не кіоск, і договір оренди відповідач 1 не порушує.
Рішенням Господарського суду Черкаської  області від 30 вересня 2021 року у позові відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням суду, фізична особа - підприємець Данюк Олександр Миколайович звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки у матеріалах справи наявний припис відповідача 2 щодо демонтажу належного позивачу кіоску, який розміщений на орендованій ним земельній ділянці у зв`язку із відсутністю паспорту прив`язки; позивач є інвалідом 1-ї груп, який є меншою та вразливішою стороною у договорі із органом місцевого самоврядування; позивач, отримавши необхідні документи, звертався до відповідача 1 для отримання паспорту прив`язки, однак йому було відмовлено із посиланням на мораторій; цими діями порушуються принципи юридичної визначеності та належного користування, а також права позивача; цивільним законодавством (ст. 386 ЦК України) передбачено можливість превентивного захисту права власності і матеріали справи містять належні докази, які вказують на намір відповідачів вчинити протиправні дії, спрямовані на розірвання в односторонньому порядку договору оренди земельної ділянки, зокрема, 08.2021 відповідач 2 розмістив на павільйоні новий припис з вимогою про демонтаж кіоску; позивач, обравши спосіб захисту, не міг передбачити всіх ймовірних способів порушення його права, що виникло за договором оренди, тому і просив суд захистити його права у обраний спосіб.
Відповідачі 1  і 3  у відзиві на апеляційну скаргу заперечили проти її задоволення та просили залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що позивачем обрано спосіб захисту, який не передбачений законодавством і він не називає конкретних дій, утримання від вчинення яких він вимагає від відповідачів; кіоск позивача не відноситься до нерухомого майна, а є тимчасовою спорудою, тому єдиним документом, який підтверджує законність встановлення такої споруди, є паспорт  прив`язки; об`єктом договору оренди є земельна ділянка, а не кіоск, тому є необґрунтованими твердження позивача про порушення відповідачами його законних сподівань щодо належного користування кіоском.
Відповідач 2 у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її задоволення та просив залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що позивач не називає конкретних дій, утримання від яких він вимагає від відповідачів; площа кіоску, на який позивач отримав технічний паспорт, більше площі кіоску по договору купівлі-продажу, отже, фактично він є іншою тимчасовою спорудою і позивачем не надано доказів законності її розміщення; дії відповідача 2 щодо проведення перевірок є правомірними, оскільки розміщення тимчасових споруд самовільно (без паспорту прив`язки) забороняється; припис від 18.08.2021 судом вірно не враховано, оскільки він не  підставою позову.
Третя особа була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, представника у судове засідання не направила, що не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.
За клопотанням представників сторін судове засідання проводилось в режимі відеоконференції.
Представник позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити. 
Представник відповідачів 1 і 3 у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.
Представник відповідача 2 у судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 05 травня 1999 року між Мельниченком Іваном Павловичем, як продавцем, та позивачем, як покупцем, було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу павільйону, згідно з яким Мельниченко І.П. продав позивачу, а останній купив металевий павільйон, розташований по вул.Смілянській, 44, в м. Черкаси на земельній ділянці площею 22,7 кв. м.
24 листопада 2005 року відповідач 1 прийняв рішення №8-803 "Про надання приватному підприємцю Данюку Олександру Миколайовичу земельної ділянки в оренду по вул. Смілянській, 44", яким вирішив, зокрема: затвердити технічну документацію із землеустрою щодо оформлення документа, що посвідчує право на земельну ділянку позивачу по вул. Смілянській, 44; надати позивачу земельну ділянку площею 22,7 кв.м. по вул. Смілянській, 44 в оренду на 10 років (без права передачі її в суборенду) під торговий кіоск в комплексі із зупинкою громадського транспорту; віднести за основним цільовим призначенням земельну ділянку до земель житлової та громадської забудови, а за функціональним використанням до земель комерційного використання.
23 лютого 2006 року відповідач 1 як орендодавець і позивач як орендар уклали між собою договір оренди землі (далі - договір), згідно з пунктами 1.1 та 2.1 якого орендодавець на підставі рішення відповідача 1 від 24.11.2005 №8-803 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку (без права передачі ї їв суборенду) площею 22,7 кв.м. по вул. Смілянській, 44, під торговий кіоск в комплексі із зупинкою громадського транспорту. За цільовим призначенням земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови, а за функціональним використанням - до земель комерційного використання. 
У п. 2.2 договору вказано, що на земельній ділянці знаходиться такі об`єкти нерухомого майна та інфраструктури: кіоск.
Відповідно до п. 3.1 договору останній укладено на строк до 24.11.2015 (без права передачі її в суборенду). Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
На виконання договору за актом приймання-передачі земельної ділянки від 23.02.2006 відповідач 1 передав позивачу, а останній прийняв в оренду земельну ділянку площею 22,7 кв. м. по вул. Смілянській, 44, у м. Черкасах.
01 червня 2006 року договір був зареєстрований у Черкаській регіональній філії ДП "Центр ДЗК при Держкомземі України", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01.06.2006 за №040677500300. 
31 липня 2015 року комунальне підприємство "Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації" на замовлення позивача виготовило технічний паспорт на громадський будинок (павільйон) по вул. Смілянській, 44, у якому зазначено, що самочинно збудована площа цього павільйону становить 23,7 кв. м. 
Тобто, площа павільйону за цим технічним паспортом - 23,7 кв. м. є більшою на 1 кв. м. від площі павільйону, купленого позивачем у          Мельниченка І.П. за договором купівлі-продажу від 25.05.1999 і від площі орендованої позивачем за договором від 23.02.2006 земельної ділянки - 22,7        кв.м.
Також у технічному паспорті на плані будівлі зазначено: самочинно збудовані будинки (частини) або переобладнані: самочинно збудована площа під час нового будівництва: 1-1 торгівельна зала - 23,7 кв.м.
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 07.04.2016 у справі №925/224/16, яке набрало законної сили 22.04.2016, визнано укладеною між відповідачем 1 і позивачем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі від 23.02.2006 до 18 травня 2025 року. 
18 грудня 2020 року головний спеціаліст відділу інспектування відповідача 2 Молодик С.В. видав позивачу припис від 18.12.2020 №7-238, у якому зазначив, що під час перевірки дотримання вимог законодавства у сфері благоустрою міста Черкаси встановлено розміщення тимчасової споруди без паспорта прив`язки, наданого управлінням планування та архітектури Департаменту містобудування Черкаської міської ради за адресою вул.Смілянська, 44. Відповідно до вимог п. 3.1.11 Правил благоустрою міста Черкаси, затверджених рішенням відповідача 1 від 11.11.2008 №4-688, головний спеціаліст відділу інспектування відповідача 2 Молодик С.В. запропонував позивачу усунути виявлені порушення у сфері благоустрою міста Черкаси, а саме: надати дозвільні документи (паспорт прив`язки) на розміщення тимчасової споруди, а в разі їх відсутності спеціалістами відповідача 2 буде підготовлений проект рішення про демонтаж зазначеної тимчасової споруди. Припис підлягає обов`язковому виконанню в термін до 28.12.2020. 
Позивачу вказаний припис не був вручений. Згідно з наявною на ньому відміткою він був розміщений на торговій споруді.
У позовній заяві позивач вказує, що із сайту відповідача 1 в мережі Інтернет він довідався про питання, включені для розгляду на засіданні відповідача 3, серед яких під порядковими номерами 15 і 16 значилося питання про демонтаж тимчасової споруди біля житлового будинку №44 по вул.Смілянській у м. Черкаси. З урахуванням інших публікації в місцевих засобах масової інформації, зокрема, в Інтернет виданні "Прочерк" за адресою: http://procherk.info/news/7-chercassy/89062-kioski-bilja-tsentralnogo-rinku-u-chercasah-demontujut, де на фото зображений вказаний в договорі від 23.02.2006 кіоск позивача, останній розцінив розгляд відповідачем 3 вказаного питання як дії відповідача 1, спрямовані на фактичне розірвання договору від 23.02.2006, здійснювані ним опосередковано через підпорядкованих йому відповідача 2 і відповідача 3.
Вважаючи вказані дії відповідачів незаконними, позивач звернувся до суду із даним позовом та просив суд спонукати Черкаську міської ради до сумлінного виконання зобов`язань за договором оренди землі, шляхом утримання від вчинення як безпосередньо Черкаською міською радою, так і підпорядкованими їй виконавчим комітетом Черкаської міської ради та Управлінням інспектування Черкаської міської ради, будь-яких дій, наслідком яких є фактичне порушення умов договору (аж до його припинення та фактичного одностороннього розірвання).
Крім цього, після звернення до суду із даним позовом позивач також звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду із позовом про визнання протиправним та скасував рішення цього виконавчого комітету від 21.01.2021 №33.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 24 червня 2021 року в адміністративній справі №580/2105/21 за позовом фізичної особи-підприємця Данюка Олександра Миколайовича до виконавчого комітету Черкаської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення цього виконавчого комітету від 21.01.2021 №33 "Про демонтаж тимчасової споруди біля житлового будинку №44 по вул. Смілянській" були встановлені такі обставини: спеціалістами Управління інспектування Черкаської міської ради при проведенні перевірки території м. Черкаси щодо дотримання вимог Правил благоустрою м. Черкаси (рішення від 11.11.2008 №6-688), зафіксовано факт розміщення тимчасової споруди біля житлового будинку №44 по вул.Смілянській без паспорту прив`язки тимчасової споруди, у зв`язку з чим начальником Управління інспектування Черкаської міської ради підготовлено проект рішення "Про демонтаж тимчасової споруди біля житлового будинку №44 по вул. Смілянській". Виконавчим комітетом Черкаської міської ради 21.01.2021 прийнято рішення №33 "Про демонтаж тимчасової споруди біля житлового будинку №44 по вул. Смілянській".
Черкаський окружний адміністративний суд вказаним рішенням від 24 червня 2021 року в адміністративній справі №580/2105/21, яке набрало законної сили 27.07.2021, задовольнив позов повністю і визнав протиправним та скасував рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 21.01.2021 №33 "Про демонтаж тимчасової споруди біля житлового будинку №44 по вул.Смілянській".
Підставою для скасування вказаного рішення стало порушення вимог чинного законодавства і регламенту виконавчого комітету Черкаської міської ради щодо порядку оприлюднення проекту рішення. 
Відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) обставини, встановлені рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 24 червня 2021 року в адміністративній справі №580/2105/21, щодо фізичної особи-підприємця Данюка Олександра Миколайовича і виконавчого комітету Черкаської міської ради не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.
У подальшому, 18.08.2021 відповідач 2 розмістив на павільйоні позивача новий припис з вимогою про демонтаж кіоску.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не називає конкретних дій, утримання від вчинення яких він вимагає від відповідачів, а також не довів наявності достатніх підстав для задоволення його позову за обраним ним способом захисту прав та законних інтересів.
Північний апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.
Положеннями ст.15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес; порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково; при оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи; отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
За приписами ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Під захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто, мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.
Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово приходила до висновку, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто, таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Обґрунтування та доведення порушення своїх прав/законних інтересів здійснюється особою, яка звертається до суду та вказує про їх порушення, саме в контексті предмета та підстав позову.
При цьому, вирішуючи господарський спір, суд повинен дотримуватися певного алгоритму дій, а саме, з`ясувати, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18.
Права та обов`язки сторін у даній справі виникли на підставі договору оренди землі від 23 лютого 2006 року, за яким відповідач 1 передав позивачу в строкове платне користування земельну ділянку (без права передачі ї їв суборенду) площею 22,7 кв.м. по вул. Смілянській, 44, під торговий кіоск в комплексі із зупинкою громадського транспорту.
Зі змісту прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивач, як орендар, просить спонукати Черкаську міську раду до сумлінного виконання зобов`язань за договором оренди землі від 23.02.2006, шляхом утримання від вчинення як безпосередньо Черкаською міською радою, так і підпорядкованими їй виконавчим комітетом Черкаської міської ради та Управлінням інспектування Черкаської міської ради, будь-яких дій, наслідком яких є фактичне порушення умов договору (аж до його припинення та фактичного одностороннього розірвання).
Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 386 ЦК України, на яку посилається позивач у апеляційній скарзі, встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Вказані положення частини 2 статті 386 ЦК України закріплюють за власником право у разі наявності в нього достатніх підстав припускати можливість порушення свого права власності іншою особою звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Зазначена норма гарантує власнику можливість вимагати не лише усунення порушень його права власності, що вже відбулися, а й звертатися до суду за захистом своїх прав, що можуть бути реально порушені в майбутньому, тобто, застосовувати такий спосіб захисту своїх порушених прав, як попередження або припинення можливого порушення його прав власника в майбутньому. Таке правило відповідає особливому характеру права власності як його абсолютного права.
Для захисту права власності особи в порядку частини 2 статті 386 ЦК України суд повинен установити наявність реальної можливості порушення вказаного права в майбутньому внаслідок протиправного впливу іншої особи.
Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.06.2019 у справі №910/15651/17, від 10.11.2020 у справі №910/9305/20, від 02.02.2021 у справі №908/3129/19, від 01.09.2021 у справі №927/799/20.
Таким чином, необхідно встановити  які права і обов`язки виникають у кожної із сторін договору оренди землі у зв`язку із його укладенням.
Так, відповідно до пункту 9.1 договору орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням та згідно з умовами надання, визначеними в договорі; додержання екологічної безпеки землекористування, додержання вимог державних стандартів, норм і правил, проектних рішень, місцевих правил забудови населених пунктів; своєчасного і повного внесення орендної плати; припинення або розірвання договору в разі порушення земельного законодавства, допущеного орендарем, виникнення необхідності відведення земельної ділянки для інших цілей згідно з генеральним планом розвитку міста, у випадку несплати (несвоєчасної сплати) орендних платежів, у випадку зміни цільового призначення використання земельної ділянки.
Пунктом 9.2 договору встановлено, орендодавець зобов`язаний: передати у користування орендареві земельну ділянку; не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися земельною ділянкою; в разі дострокового припинення або розірвання договору за ініціативою орендодавця компенсувати витрати, понесені орендарем на освоєння території.
Орендар, у свою чергу, відповідно до п.9.3 договору має право: самостійно визначати напрями своєї господарської діяльності відповідно до призначення земельної ділянки та умов договору; за погодженням з орендодавцем зводити на орендованій земельній ділянці будівлі виробничого і невиробничого призначення (постійні або тимчасові).
Згідно з п. 9.4 договору орендар зобов`язаний, у тому числі: приступити до використання земельної ділянки; своєчасно і в повному обсязі вносити орендну плату. 
Позивач, заявляючи вимогу про спонукання відповідача  1 утриматись від вчинення будь-яких дій, наслідком яких є фактичне порушення умов договору, на навів жодних обставин, які свідчать про можливе вчинення відповідачем 1 дій щодо порушення пункту 9.2 договору, який визначає зобов`язання орендодавця.
Фактично спір зводиться до того, що позивач заперечує право орендодавця вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням (розміщення на ділянці кіоску в комплексі із зупинкою громадського транспорту) та додержання місцевих правил забудови населених пунктів (отримання паспорту прив`язки). 
Однак, предметом договору є оренда земельної ділянки, а не правовідносини щодо розміщення на ній конкретної тимчасової споруди, яка до того ж збудована самочинно, що підтверджується наданим самим же позивачем технічним паспортом на цю споруду, тому наявність чи відсутність цієї споруди на земельній ділянці не впливає на чинність договору оренди.
Доводи позивача про те, що відповідач 1 може порушити умови договору "аж до його припинення та фактичного одностороннього розірвання" суперечать умовам пункту 12.4 договору, яким встановлено, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається.
Зі змісту пункту 12.2 договору, який визначає підстави припинення дії договору, вбачається, що демонтаж існуючого кіоску також не є підставою для припинення дії договору. 
Крім цього, як вірно відзначив суд першої інстанції, станом на 25.01.2021 (день звернення позивачем з позовом) відповідачем 3 вже було прийняте рішення від 21.01.2021 про демонтаж кіоску і в подальшому позивач скористався своїм правом на оскарження цього рішення до адміністративного суду, отже, на момент подання цього позову право позивача (на розміщення кіоску) вже було порушено, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин правової конструкції, передбаченої ст. 386 ЦК України.
Щодо посилань позивача на те, що після подання позову відповідач 2 18.08.2021 знову склав припис про демонтаж кіоску, то вони відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки позивач не вказав конкретних дій, утримання від вчинення яких він вимагає від відповідачів, а спонукання відповідача 1 до "сумлінного виконання зобов`язань" за договором не позбавляє його права вимагати демонтажу самочинно розміщеного кіоску.
Відповідно до статті 5 ГПК України, який встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (стаття 1 ГПК України), здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Враховуючи встановлені фактичні обставини справи, наведені норми чинного законодавства та висновки Верховного Суду, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту фактично не призводить до відновлення порушеного (як стверджує позивач) права, що виключає можливість задоволення заявлених позовних вимог.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
      За таких обставин доводи апелянта по суті  його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами  для скасування рішення господарського суду першої інстанції.
Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду  Черкаської області законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні. 
Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Данюка Олександра Миколайовича залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області від  30 вересня 2021 року - без змін.
2. Справу повернути до Господарського суду Черкаської області.
3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
          Повний текст постанови складено 16.06.2022.

Головуючий суддя                                                            Т.П. Козир 

Судді                                                                                Г.П. Коробенко

                                                                                Г.А. Кравчук