П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/17691/21-а 
                                                                     Головуючий у 1-й інстанції:  Богоніс Михайло Богданович 
Суддя-доповідач:  Ватаманюк Р.В. 
05 серпня 2022 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Ватаманюка Р.В. 
суддів:  Сапальової Т.В.  Капустинського М.М. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
Позивач звернувся із позовом до Вінницького окружного адміністративного суду в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання запитуваної в запиті від 07.10.2021 інформації, що перерахована в пункті 3 та в 9-ти підпунктах 5-го пункту прохальної частини запиту та зобов`язати відповідача надати таку інформацію та записи відеореєстраторів зовнішнього (внутрішнього) спостереження, портативних відеореєстраторів. 
ІІ. ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 14.04.2022 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що Закон України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI (далі – Закон № 2939-VI) не поширюється на відносини у сфері звернень громадян щодо надання юридичної консультації, проведення аналізу правових норм стосовно конкретних обставин, повідомлених запитувачем інформації, тощо, оскільки такі відносини регулюються спеціальним законом – Законом України "Про безоплатну правову допомогу" від 02.06.2011 № 3460-VI (далі – Закон № 3460-VI).
Враховуючи, що заява ОСОБА_1 щодо отримання ним тілесних ушкоджень внаслідок неправомірних дій працівників поліції разом із додатками на 13 аркушах, направлена 08.10.2021 за підслідністю Територіальному управлінню Державного бюро розслідування, розташованому у місті Хмельницькому, тому відповідач не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит. 
ІІІ. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що запитувана інформація не відноситься до особливого виду службової та не містить грифу "для службового користування".
Вказує, що розголошення такої інформації не може завдати шкоди публічним інтересам і шкода від її отримання не переважатиме індивідуальний інтерес в її отриманні.
Крім того позивач зазначив, що відповідач не вказував про те, що запитувану інформацією він не володіє. Вказаною інформацією відповідач зобов`язаний володіти, оскільки така інформація відображена та задокументована письмовими та електронними засобами на носіях, така інформація була отримана та створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків передбачених чинним законодавством.
Зазначено, що наявність кримінального провадження пов`язаного з автомобілем позивача не може вплинути на гарантії доступу до запитуваної інформації.
ІV. ВІДЗИВ НА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що метою інформаційного запиту відповідно до Закону № 2939-VI є одержання попередньо створеної чи одержаної інформації, в той час як метою звернень ОСОБА_1 до поліції є одержання роз`яснення, що потребує вчинення додаткових дій.
Оскільки запитувана інформація не є публічною, то в діях відповідача, що полягають у наданні відповіді на запит позивача, порушення прав позивача на одержання саме публічної інформації відсутнє.
Стосовно надання позивачу відео з камер спостереження, що розміщені в адміністративній будівлі відповідач зазначив, що відеозаписи або копії з них можуть бути надані за вмотивованими запитами  органів державної влади, органів досудового розслідування, прокуратури, слідчого судді та суду, поліцейського та інших осіб у порядку, передбаченому законодавством України. 
V. РУХ СПРАВИ У СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалою суду від 06.06.2022 відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п. 3  ч. 1  ст. 311 КАС України.
VІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
07.10.2021 позивач звернувся із інформаційним запитом до ВП № 2 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області у якому окрім іншого просив:
п. 3 надати копії усіх аудіо відеозаписів з усіх карт пам`яті та хмарних сховищ вищевказаних відеореєстраторів зовнішнього (внутрішнього) спостереження, портативних відеореєстраторів та відеореєстраторів усіх поліцейських відповідальних за здійснення таких записів із супровідним листом та позначенням (прив`язкою) кожного запису з конкретним об`ємом його тривалості до конкретного реєстратора конкретного поліцейського, що його використовував для таких записів;
п. 5 надати письмову інформацію: 
1) чи застосовувалася до нього фізична сила (вплив) 06.10.2021. Якщо так, то ким, яка саме, коли, з якою метою та скільки разів і на підставі чого; 
2) чи застосовувалася до нього патрульними поліцейськими превентивні заходи або заходи примусу 06.10.2021. Якщо так, то які саме, коли, ким, з якою метою, на якій підставі. Чи повідомляли поліцейські про причини застосування до нього превентивних заходів під час їх проведення та чи доводили до його відома під час їх проведення нормативно – правові акти, на підставі яких застосовувалися такі заходи; 
3) чи здійснювалося і яке саме обмеження його вільного пересування патрульними поліцейськими 06.10.2021 по вул. С. Стрільців м. Козятина. Якщо так, то ким, яка саме, на скільки часу, коли, з якою метою, скільки разів, на якій підставі; 
4) чи надавали йому 06.10.2021 патрульні поліцейські наказ (вимогу) залишатися на місці або біля поліцейських по вул. С. Стрільців м. Козятина коли він рухався по вул. Винниченка. Якщо так, то хто надав такі накази (вимоги) та чи виконав він їх (підкорився); 
5) чи змушений він був 06.10.2021 по вул. С. Стрільців м. Козятина залишитися поряд з патрульними поліцейськими. Якщо так, то чи було це наслідком застосування сили або підкорення наказу залишитися з поліцейськими в обраному ними місці; 
6) Чи запрошували його 06.10.2021 патрульні поліцейські для опитування до поліцейського приміщення та чи зупиняли його рух патрульні поліцейські після того, як він повідомив їх про напрямок руху. Якщо зупиняли, то яким чином, у якій формі, скільки разів та хто саме; 
7) чи погодився він добровільно надати будь – яку інформацію поліцейським до моменту виконання вимоги (наказу) підкоритися та чи повідомляли вони про обов`язок спілкуватися з ними, скільки разів та хто саме; 
8) чи повідомляв він про те, що не буде спілкуватися з патрульними поліцейськими та чи відмовлявся спілкуватися та в якій формі; 
9) чи відбулося притримання його патрульними поліцейськими 06.10.2021 по зазначеній вище вулиці міста та в якій формі, в межах якого законного поліцейського заходу.
Листом № 14292/219 від 13.10.2021 позивачу надано відповідь на його інформаційний запит. Щодо тих частин запиту відповіді на які позивач вважає неповними (п. 3 та п. 5 запиту який охоплює 9 підпунктів), позивача повідомлено про відсутність доступу до камер відеоспостереження (п. 3 запиту) та проінформовано, що усі матеріали пов`язані із документуванням подій 06.10.2021 (п. 5 запиту) направлені для розгляду та реагування до Територіального Управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Хмельницький разом із заявою позивача від 06.10.2021 про вчинення щодо нього неправомірних дій службовцями Національної поліції.
Позивач вважає отриману відповідь неповною. Акцентує увагу на тому, що надання неповної відповіді на його запит вважається неправомірною відмовою ГУ НП у Вінницькій області (в особі ВП № 2 Хмільницького районного відділу поліції) у наданні інформації. Тому звернувся до суду із позовом, який став предметом розгляду у цій справі. 
VІІ. ПОЗИЦІЯ СЬОМОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 2 ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Статтею 9 Закону України "Про національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) вказано, що поліція здійснює свою діяльність на засадах відкритості та прозорості в межах, визначених Конституцією та законами України (ч. 1).
Поліція забезпечує постійне інформування органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також громадськості про свою діяльність у сфері охорони та захисту прав і свобод людини, протидії злочинності, забезпечення публічної безпеки і порядку (ч. 2).
Поліція забезпечує доступ до публічної інформації, володільцем якої вона є, у порядку та відповідно до вимог, визначених законом (ч.3).
Законом України "Про інформацію" від 02.10.1996 № 2657-XII (далі - Закон № 2657-XII) визначено, що кожен має право на вільне одержання, використання, поширення, зберігання та захист інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Статтею 1 Закону № 2657-XII визначено, що інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Статтею 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI (далі - Закон №2939-VI) визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом, максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.
Відповідно до статті 1 Закону № 2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Згідно ч. 1 ст. 10 Закону №2939-VI  кожна особа має право:
1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом;
2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається;
3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону;
4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів;
5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом.
Частиною 2 ст. 10 Закону №2939-VI  передбачено, що обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону №2939-VI розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані:
1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом;
2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом;
3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб;
4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.
Зберігання інформації про особу не повинно тривати довше, ніж це необхідно для досягнення мети, задля якої ця інформація збиралася (ч. 4 ст. 10 Закону №2939-VI).
Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені (ч. 5 ст. 10 Закону №2939-VI).
Відповідно до статті 5 Закону № 2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.
Згідно п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані надати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації.
Положеннями статті 19 Закону № 2939-VI передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. 
Розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту (частина перша статті 20 Закону № 2939-VI).
Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Частинами 2, 3 ст. 22 Закону № 2939-VI  встановлено, що відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
Відтак, праву позивача звертатись із інформаційними запитами та отримати інформацію кореспондує обов`язок відповідача, який володіє статусом розпорядника публічної інформації, надати достовірну, точну та повну інформацію у встановлені Законом строки.
Статтею 23 Закону № 2939-VI закріплено право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядника інформації та передбачено, що такі рішення, дії або бездіяльність можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити: відмову в задоволенні запиту на інформацію; відстрочку задоволення запиту на інформацію; ненадання відповіді на запит на інформацію; надання недостовірної або неповної інформації; несвоєчасне надання інформації; невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.
Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно матеріалів справи позивачу надано відповідь на його інформаційний запит. Стосовно п. 3 та п. 5 запиту який охоплює 9 підпунктів позивачу повідомлено про відсутність доступу до камер відеоспостереження (п. 3 запиту) та проінформовано, що усі матеріали пов`язані із документуванням подій 06.10.2021 (п. 5 запиту) направлені для розгляду та реагування до Територіального Управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Хмельницький разом із заявою позивача від 06.10.2021 про вчинення щодо нього неправомірних дій службовцями Національної поліції.
Тобто відповідач повідомив лише про неможливість надати відповіді на запит позивача у зв`язку з відсутністю доступу до камер відеоспостереження та у зв`язку з направленням  матеріалів пов`язаних із документуванням подій 06.10.2021 до Територіального Управління Державного бюро розслідувань.
Проте, як зазначалося вище, частиною 3 ст. 22 Закону № 2939-VI  вказано, що розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
Отже для надання відповіді на запит позивача відповідач повинен був направити запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача.
Таким чином надана відповідачем інформація не є відповіддю по суті запиту, тому колегія суддів дійшла висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо ненадання запитуваної в запиті від 07.10.2021 інформації, що перерахована в пункті 3 та в 9-ти підпунктах 5-го пункту прохальної частини запиту та зобов`язати відповідача надати таку інформацію позивачу.
Щодо відмови у наданні записів відеореєстраторів зовнішнього (внутрішнього) спостереження, портативних відеореєстраторів на яких зображено позивача чи його транспортний засіб, колегія суддів зазначає наступне. 
Як вбачається матеріалів справи, листом від 13.10.2021 відділення поліції №2 Хмільницького районного відділу поліції повідомило позивачу, що всі відеозаписи з камер спостереження неможливо надати позивачу, оскільки у співробітників цього підрозділу немає доступу до сервера камер відеоспостереження. Тому рекомендовано звернутися до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області.
Листом від 26.10.2021 Управління інформаційно – аналітичної підтримки Головного управління Національної поліції у Вінницькій області повідомило позивачу, що його запит  направлено до Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області за належністю, для організації його виконання в межах чинного законодавства.
18.11.2021 Хмільницький районний відділ поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області повідомило позивачу, що відеозаписи зі стаціонарних систем відеозапису використовуються з дотриманням вимог Закону України "Про захист персональних даних" від 01.06.2010 № 2297-VI та до публічної інформації не відносяться.
Згідно з частинами першою та другою статті 6 Закону № 2939-VI інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Відповідно до положень статті 5 Закону України "Про захист персональних даних", персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Відповідно до статті 7 Закону № 2939-VI конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.
Необхідно враховувати, що вказане положення ч. 1 ст. 7 Закону № 2939-VI не передбачає можливості для суб`єктів владних повноважень відносити інформацію до конфіденційної. Такі суб`єкти можуть обмежувати доступ до інформації лише шляхом віднесення її до службової або таємної відповідно до закону.
Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статті 6 Закону № 2939-VI.
Ці вимоги називають "трискладовим тестом", який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. За умови додержання сукупності всіх трьох підстав може бути обмежено доступ до інформації.
Таким чином, передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації "трискладового тесту".
При цьому положення частини 2 статті 6 Закону № 2939-VI передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 цього Закону закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі "трискладового тесту". Отже, тягар доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.
Таким чином, відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник в листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 18.07.2019 по справі №554/11837/14-а.
Отже відмовляючи позивачу у наданні доступу до відеозаписів, відповідач, посилаючись, як на підставу відмови у наданні інформації лише на Закон України "Про захист персональних даних", не наводить норм та мотивувань за яких таких доступ неможливо надати.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності  відповідача, щодо надання  запитуваної позивачем інформації та зобов`язання відповідача надати позивачу інформацію зафіксовану відеореєстраторами зовнішнього (внутрішнього) спостереження, портативними відеореєстраторами на яких зображено позивача чи його транспортний засіб.
Також апеляційний суд вказує, що судом першої інстанції не вірно визначено, що інформація  перерахована в  9-ти підпунктах 5-го пункту прохальної частини запиту є по суті зверненням  громадян щодо надання юридичної консультації, проведення аналізу правових норм стосовно конкретних обставин, повідомлених запитувачем інформації, тощо. 
За відсутності підстав для віднесення її до публічної, то звернення щодо її отримання відповідач повинен розглянути  відповідно до Закону України "Про звернення громадян". 
VІІІ. ВИСНОВОК ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з постановленням нової постанови. 
У силу  п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі  ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Частиною 6 ст. 139 КАС України вказано, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
За приписами ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За таких обставин на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню 2 270 грн. судового збору, сплаченого згідно квитанції від 01.12.2021 на суму 957,20 грн (стягненню підлягає 908 грн) та квитанції від 10.05.2022 на суму 1435,80 грн (стягненню підлягає 1362 грн). 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2022 року скасувати та прийняти нову постанову.
Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Вінницькій області щодо ненадання запитуваної ОСОБА_1 у запиті від 07 жовтня 2021 року інформації, що перерахована в пункті 3 та в 9-ти підпунктах 5-го пункту прохальної частини запиту. 
Зобов`язати Головне управління Національної поліції у Вінницькій області надати ОСОБА_1 запитувану у запиті від 07 жовтня 2021 року інформацію.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 2 270 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень) судових витрат понесених позивачем на сплату судового збору.  

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України 

Головуючий	 	 	Ватаманюк Р.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сапальова Т.В.    Капустинський М.М.