КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                      
Справа № 756/308/21                                    Головуючий у 1 інстанції: Майбоженко А.М. 
          Провадження № 22-ц/824/4587/2022                              Доповідач: Шебуєва В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 червня 2022 року                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:           
судді-доповідача                           Шебуєвої В.А., 
суддів                                Матвієнко Ю.О., Верланова С.М.,
секретар                                        Шевченко Т.В.,
 
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності,-
 
в с т а н о в и в:
 
В січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності. Зазначила, що на підставі  договору купівлі-продажу від 13 листопада 2020 року вона набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які не є членами її родини. 03 грудня 2020 року вона звернулася до відповідачів з вимогою добровільно виписатися та покинути незаконно займану квартиру, надавши їм копії документів про право власності на квартиру, але вони відмовилися. З урахуванням уточнень позовних вимог ОСОБА_1 просила  усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 і виселити з вказаної квартири відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить  скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції фактично позбавив її права володіння та користування квартирою  АДРЕСА_1 . Припинення права власності на квартиру колишнім власником тягне за собою втрату права користування квартирою членами його сім'ї. Попередній власник за продаж квартири отримав значну суму коштів, за яку мав придбати інше житло. Заперечуючи проти позову, відповідачами не було надано суду жодних доказів на спростування законності її вимог. 
В судове засідання  сторони та їх представники  не з`явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2020 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 ,   ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_1 купила квартиру  АДРЕСА_1 (а.с. 5-8).
Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва в квартирі  АДРЕСА_1   зареєстровані  ОСОБА_2 - з 28 вересня 2004 року,  ОСОБА_3 - з 28 вересня 2004 року та  ОСОБА_4 - з 22 січня 2013 року (а.с. 10).
03 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до відповідачів з вимогою добровільно виписатися та покинути незаконно займану квартиру, надавши їм копії документів про право власності на квартиру, яку відповідачі залишили без задоволення.
Відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд виходив з того, що сам факт переходу права власності на квартиру не може бути підставою для виселення відповідачів, права відповідачів підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивачки та не покладати надмірний тягар на відповідачів. При цьому суд врахував обізнаність позивачки про осіб, які зареєстровані в придбаній нею квартирі на момент укладання відповідного договору, відсутність в матеріалах справи доказів наявності у відповідачів у власності чи у користуванні іншого приміщення, придатного для їх проживання, строк їх проживання в спірній квартирі.
Колегія суддів не може погодитися з роішенням суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та не в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи.
 Частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до змісту ст. ст. 12, 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 25 лютого 2021 року в справі №761/26620/16-ц та постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі №638/13030/13-ц, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 були вселені до квартири АДРЕСА_1 як члени сім`ї попереднього власника  ОСОБА_7 . Відповідач   ОСОБА_3 є сином останньої. 
Відповідно, припинення права власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_7 внаслідок її продажу тягне за собою втрату відповідачами права користування вказаною квартирою.
Мотивуючи своє рішення про відмову в позові, суд першої інстанції послався на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду  від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20), та постанові Великої Палати Верховного Суду  від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18), зазначивши, що правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Разом з тим, у вказаних постановах не міститься висновків про заборону виселення з квартири за позовом нового власника членів сім'ї колишнього власника, а лише вказано про необхідність оцінки пропорційності втручання у права відповідача на житло з урахуванням конкретних обставин справи. Обставини, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду  від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20), постанові Великої Палати Верховного Суду  від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) не є ідентичними до обставин в даній справі.
При цьому колегія суддів враховує, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод  гарантує кожній особі як право на повагу до її житла, так і право мирно володіти своїм майном (ст. 1 Протоколу до Конвенції), що включає право володіння, розпорядження і користування майном, за захистом якого позивачка і звернулася з даним позовом.
 Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 була набута позивачкою  ОСОБА_1 у попереднього власника ОСОБА_7 , за згодою якої відповідачі були вселені до квартири, за відплатним договором.
Згідно  п. 3 договору купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2020 року квартира продана за 775 849,90 грн.
Згідно  п. 1 договору квартира АДРЕСА_1 складається лише з однієї житлової кімнати, а загальна площа квартири становить 33,6 кв.м., що виключає спільне користування квартирою  відповідачами  і позивачкою. 
Відповідно, проживання у квартирі відповідачів фактично позбавляє позивачку можливості володіти та користуватися квартирою для свого проживання та проживання своєї сім'ї.  
Крім того, у  п.6 договору продавець  ОСОБА_7 гарантувала, що квартира не обтяжена правами третіх осіб, а також відсутні особи, члени сім'ї власника та діти, за якими зберігається право користування квартирою.
Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В порушення вказаних норм, заперечуючи проти позову, відповідачі  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не надали суду жодних доказів того, що у них відсутнє будь-яке інше житло, а їх виселення з квартири   АДРЕСА_1 призведе до непропорційного втручання у їх право на повагу до житла з урахуванням обставин справи. 
Факт тривалого проживання та реєстрації відповідачів в квартирі позивачки не виключає можливість їх виселення та не свідчить про непропорційне втручання у їх права.
З урахуванням викладеного, у суду були відсутні підстави для висновку, що задоволення вимог  ОСОБА_1 про усуненняперешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своєю квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів з квартири, призведе до непропорційного втручання у їх права.
Помилкове рішення  Оболонського районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову   ОСОБА_1 .
Згідно з ст. 141 ЦПК України з відповідачів  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 підлягає стягненню 840,80 грн. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, 1261,20 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, а всього 2102,00 грн. судового збору в рівних частках, тобто по 700,66 грн. з кожного.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності задовольнити.
Усунути  ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4  з вказаної квартири.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 700,66 грн. судового збору.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 700,66 грн. судового збору.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 700,66 грн. судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач                                                     Шебуєва В.А.
 
         Судді                                                              Верланов С.М.
 
                                                                                                 Матвієнко Ю.О.