Номер провадження: 22-ц/813/3854/22 
Справа № 947/29271/19
Головуючий у першій інстанції Бескровний  Я. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2022 року                                                                        м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» філії «Інфоксводоканал» про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року  ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» філії «Інфоксводоканал» про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, мотивуючи це тим, що 10.02.2016 року між Бившевою та ТОВ «Інфокс», в особі начальника управління «Водозбут» філії «Інфоксводоканал» Кравцова О.Г. було укладено договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення № 126729/ЧВ за яким Виконавець зобов`язався надавати послуги по постачанню питної води до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а Споживач зобов`язалась сплачувати отримані послуги в порядку та на умовах визначених договором. З метою обліку наданих послуг на ім`я ОСОБА_1 був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 . Відповідачем по справі на початку жовтня 2019 року позивачу безпідставно виставлено рахунок у сумі 25997,22 грн. щодо нарахування за нібито поставлені послуги з водопостачання та водовідведення за період з вересня 2016 року по вересень 2019 року, яку Позивач вимушена була сплатити під загрозою відключення водопостачання, але просить суд зобов`язати відповідача повернути їй грошові кошти, оскільки вважає що відповідач ці кошти отримав за відсутності законної підстави, тобто безпідставно.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2021 рокупозов  ОСОБА_1 - задоволено частково. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» повернути ОСОБА_1 - 25 997,50 грн. В решті позов залишений без задоволення. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник  Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2021 року в частині зобов`язання ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» повернути ОСОБА_1 - 25 997,50 грн. та залишити в цій частині вимог позов без задоволення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального процесуального права.
Тобто рішення суду оскаржено лише в частині задоволених вимог про зобов`язання відповідача повернути позивачу грошові кошти у розмірі 25 997,50 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено і тому в апеляційному порядку не переглядається. 
В апеляційній скарзі апелянт послалася на невідповідність висновків суду встановленим у справі обставинам, на помилкову кваліфікацію спірних правовідносин, невірне застосування судом до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України. 
Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що:
- у ТОВ «Інфокс» не було підстав для донарахування оплати за водопостачання у розмірі 25 997,50 грн. з посиланням на те, що ТОВ «Інфокс» здійснюючи донарахування оплати за водопостачання, користувалося відомостями, які зазначені у технічному паспорті домоволодіння та присадибної ділянки та не надало належних та допустимих доказів здійснення перевірки достовірності поливної площі подвір`я за адресою: АДРЕСА_1 ;
- позивач довела безпідставність перерахування нею та отримання відповідачем грошових коштів.
Однак, апеляційний суд не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду з огляду на наступне.
Судом встановлено, що:
- ОСОБА_1 є споживачем послуг водопостачання та водовідведення, які надаються ТОВ "ІНФОКС" за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення № 126729/ЧВ від 10.02.2016 року, що не спростовувалось сторонами під час розгляду справ;
- 10.02.2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Інфокс», в особі начальника управління «Водозбут» філії «Інфоксводоканал» Кравцова О.Г. було укладено договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення № 126729/ЧВ. Відповідно до п. 3.1 вказаного договору оплата послуг за розрахунковий місяць повинна бути здійснена Споживачем шляхом перерахування грошей на банківський рахунок Водоканалу не пізніше 20 числа, наступного за Розрахунковим місяцем. Розмір щомісячної оплати за надані послуги становить 501,07 грн., що підтверджується рахунком № 38001/08/19. Всі зобов`язання по договору Позивачка виконувала справно та у встановлений строк, що підтверджується відповідними квитанціями про оплату послуг з водопостачання та водовідведення; 
- 04.10.2019 року Позивачу надійшло смс-повідомлення від адресата «Інфоксводоканал» - «за о/р НОМЕР_2 до оплати 25 997, 22 грн. Оплата до 20.10.» (а.с.17);
- 10.10.2019 року о 13:37 годин сусід позивача повідомив, що до її будинку під`їхала бригада служби « Крот » з метою відключення її від мереж водопостачання та водовідведення. Після чого, за допомогою вказаного сусіда, Позивачка в телефонному режимі зв`язалась з працівником служби «Крот», який представився Миколаєм і повідомив їй, що вже здійснив відключення від мережі водопостачання та водовідведення і запропонував негайно оплати борг, щоб відразу після сплати боргу здійснити підключення комунікацій. Задля цього на номер телефону Позивача він надіслав смс-повідомлення з номером телефону на який Позивач повинна була б надіслати квитанцію про оплату боргу; 
- 10.10.2019 року позивач здійснила на користь ТОВ "ІНФОКС" оплату 25 997, 22 грн. (а.с. 20, 22);
- між сторонами виник спір стосовно нарахованої в жовтні 2019 року відповідачем суми коштів у розмірі 25 997, 22 грн. за надані послуги з водопостачання за адресою: АДРЕСА_1 за період з 2016 року.
Колегія суддів виходить з такого.
Правовідносини, що виникли між сторонами з приводу надання і споживання житлово-комунальних послуг регулюються положеннями Закону України "Про житлово-комунальні послуги", Закону України "Про захист прав споживачів", Цивільним Кодексом України і здійснюються виключно на договірних засадах.
У відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч.2 ст. 416 ЦПК України у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 зазначено, що з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд  самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини».
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу (постанова ВС/КГС від 20.01.20 у справі № 916/556/19).
Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Так, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).
З аналізу зазначених правових норм вбачається, що зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:
- набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння;
- набуття або збереження майна мало місце за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою;
- обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).
За змістом ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Відсутністю правової підстави вважають такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Загальна умова ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у вигляді розірвання договору.
Відтак, задля застосування до спірних правовідносин у справі ст. 1212 Цивільного кодексу України, необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів.
Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 ст. 11, частин 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За положенням частини 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з статею 629 ЦК України договір є обов`язковий для виконання сторонами.
Разом з цим, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України, норми якої суд застосував у сукупності з положеннями Закону України "Про житлово-комунальні послуги", Закону України "Про захист прав споживачів", Цивільним Кодексом Україн, що регулюють правовідносини з приводу надання і споживання житлово-комунальних послуг, які здійснюються виключно на договірних засадах.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень гл. 83 ЦК України.
Отже за своїм змістом існуючи між сторонами прапвовідногсини у сфері надання послуг водопостачання є договірними, але при цьому дана обставина не повинна впливати на суть ріщення у справі, оскільки зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", в редакції на час виникнення договірних правовідносин, передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений у п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1, 2ст. 32 Закону "Про житлово-комунальні послуги" плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно, відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Обов`язки споживача визначені також п. 7 "Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями", затвердженими Постановою КМУ від 24.01.2006 року N 45, відповідно до якої власник та наймач квартири (орендар) зобов`язаний, зокрема: оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом та дотримуватись вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.
Згідно пункту 17 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ N 630 від 21.02.2005 року, послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показаннями засобів обліку води.
Пунктом 21 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ N 630 від 21.02.2005 року передбачено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення- з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства.
Виходячи, що прилад обліку води за адресою: АДРЕСА_1 був встановлений позивачем лише у листопаді 2019 року, взаємовідносини між сторонами справи щодо визначення оплати до цього врегульовувалися виходячи з нормативних показників споживання води на одну зареєстровану особу та виходячи з поливної площі на ведення особистого підсобного господарства.
Відповідно до п. 4 рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 675 від 27.11.2003 року поливний сезон починається 01 квітня та закінчується 30 вересня кожного календарного року, а згідно з Додатком до даного рішення, норматив для поливу садів, присадибних ділянок, зелених насаджень та прибудинкової території становить 5 л/добу на 1 кв.м. 
Відповідно до Рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.02.1992 року № 63 «Про впорядкування експлуатації та користування системами комунальним водопроводом та каналізації у м. Одесі» норматив розділу 4 Договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення № 126729/ЧВ від 10.02.2016 року Водоканал має право проводити технічні та профілактичні огляди водопровідних та каналізаційних мереж, виявляти нераціональне використання питної води, вносити зміни до договору щодо поливної площі теплиць, а також інші випадки зміни кількості спожитої води. 
В розумінні ст. 121 ЗК України покриття двору, розташованого в межах присадибної ділянки є її частиною і тому на дворове покриття поширюється поняття поливної площі з установленими нормативами.
Встановивши на підставі відомостей технічного паспорту домоволодіння АДРЕСА_1 , наданого споживачем, що поливна площа присадибної ділянки складає 338 кв.м., а об`єм басейну, який розташований на присадибній ділянці, відомості про розмір якого внесені до технічного паспорту 45 кв.м., ТОВ «Інфокс» донараховано платіж за водопостачання виходячи з поливної площі та затверджених нормативів споживання води.
Зокрема Водоканал виходив з того, що полив прибудинкової території згідно встановленого е-нормативу - 5л. на добу на 1 кв.м. виходячи з середньої кількості днів місяця - 30,5 днів.
Тобто 5*30,5= 152,5 літрів на місяць на 1 кв.м. 
З урахуванням встановленої площі поливу 338 кв.м., розрахунок такий: 338* 152,50 = 51,545 куб/міс. 
Об`єм басейну розрахований виходячи з співвідношення зазначених у технічному паспорті його параметрів - довжина/ширина/глибина - 5*6*1,5= 45 кв.м. 
Загальний показник розрахунку поливної площі складає: 51,545+45,002=96,547*7,332 (діючий тариф на час нарахування) = 707,89 грн. на місяць починаючи з 01.09.2016 року і по 10.10.2019 року на суму 25496, 15 грн.
Тобто дана сума була донарахована до тих сум, що нараховувалися споживачу за послуги водопостачання без урахування поливної площі подвір`я - 338 кв.м. та басейну 45 куб.м.
Зокрема сума 25 496,15 грн. була донарахована і додана до існуючої поточної заборгованості за вересень 2019 року - 501,07 грн., що разом до сплати склало 25 997,22 грн., яка сплачена позивачем на рахунок відповідача 10.10.2019 року.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що у відповідача не було підстав для донарахування оплати за водопостачання у зазначеному розмірі з посиланням на те, що ТОВ «Інфокс» здійснюючи донарахування оплати за водопостачання, користувалося відомостями, які зазначені у технічному паспорті домоволодіння та присадибної ділянки та не надало належних та допустимих доказів здійснення перевірки достовірності поливної площі подвір`я 338 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та басейну, який не введений в експлуатацію і площа якого не відображена у технічному паспорті і обґрунтованість визначення якої відповідачем - 45 кв.м. не вбачається з відповідних документів. 
Згідно з приписами ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Тобто, звертаючись до суду з позовом про стягнення безпідставно сплачених коштів, на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.
Згідно положень ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватись на припущеннях.
Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Як вже зазначалося, ТОВ «Інфокс» здійснюючи донарахування за послуги водопостачання за період з 01.09.2016 року, виходило з відомостей технічного паспорту домоволодіння, який наданий позивачем.
Висновки районного суду про те, що відповідач необґрунтовано здійснив додаткове нарахування оплати за водопостачання з урахуванням отриманих відомостей про поливну площу прибудинкової території домоволодіння позивача - 338 кв.м. та басейну 45 куб. м., не відповідають встановленим у справі обставинам і суперечать доказам, які додані до справи. 
При цьому позивач не довела хибність здійснення відповідачем додаткового нарахування і документально не спростувала фактичну відсутність поливної площі двору 338 кв. м. або помилковість саме такої площі двору, яка зазначена у технічному паспорті її домоволодіння за 2006 рік, а також про помилковість визначеної Водоканалом площі басейну 45 кв.м., який також зазначений у цьому ж технічному паспорті.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що судом помилково не взято до уваги, що у договорі № 188175/ЧВ-СДВ-АС від 22.11.2019 року, який укладений сторонами справи, зазначено площу двору - 338 кв. м., об`єм басейну 45 куб. м., оскільки відповідно до п. 62 даного договору зазначено, що його умови застосовуються до відносин між сторонами, що настали до його укладення, а саме з 10.02.2016 року.
Тому висновок районного суду, що цей договір не має юридичного значення, оскільки він укладений після спірної ситуації - тобто після 10.10.2019 року не відповідає обставинам справи і змісту даного договору, який є діючим.
Таким чином, висновок суду, що грошові кошти у розмірі 25 997,22 грн. набуті відповідачем без належної правової підстави і тому підлягають поверненню відповідачем на користь позивача є помилковим.
Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду про зобов`язання ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» повернути  ОСОБА_1 - 25 997,50 грн. скасуванню.  
Згідно з ч. 2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України  якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки внаслідок перегляду в апеляційному порядку і часткового задоволення апеляційної скарги ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги в оскаржуваній частині залишені без задоволення у повному обсязі, сплачений апелянтом судовий збір у розмірі 3 405 грн. підлягає компенсації за рахунок державного бюджету України, оскільки позивач є споживачем послуг водопостачання і є звільненим від сплати судового збору за вимогу про повернення безпідставно сплачених коштів за послуги водопостачання. 
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
                                        П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2021 року в частині задоволення вимог про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» повернути  ОСОБА_1 - 25 997,50 грн. - задовольнити частково. 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2021 року в частині зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» повернути ОСОБА_1 - 25 997,50 грн. - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» філії «Інфоксводоканал» про зобов`язання  повернути  25 997,50 грн.- залишити без задоволення.
Компенсувати за рахунок державного бюджету України Товариству з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 3 405 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений: 27.05.2022 року.

               Головуючий                                                         О.М. Таварткіладзе

               Судді:                                                         О.В.Князюк

                                                                               С.О. Погорєлова