Постанова
Іменем  України 
 
13 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 303/4711/18
провадження № 61-6412св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Ракошинська сільська рада Мукачівського району, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 серпня 2019 року в складі судді Куцкір Ю. Ю. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 березня 2021 року в складі колегії суддів: Джуги С. Д., Куштана Б. П., Фазикош Г. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Ракошинської сільської ради Мукачівського району, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та просила: визнати недійсним рішення виконавчого комітету Ракошинської сільської ради про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 від 08 липня 1999 року та дублікат свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 березня 2011 року; скасувати державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно; визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ; витребувати 4/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1 у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
В обґрунтування позову зазначала, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності її дідові та бабі і був побудований у 1948 році. В 1986 році її батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був побудований житловий будинок НОМЕР_2 за цією ж адресою. ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько помер та в спірному житловому будинку залишилася проживати її мати, яка прийняла спадщину після смерті чоловіка, так як на момент смерті проживала у ньому, вступила в управління та володіння спадковим майном та не подавала до нотаріальної контори заяви про відмову від спадщини. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_6 , яка за життя склала заповіт, згідно якого все своє майно заповіла їй. 
Вона у встановлений законом строк подала заяву про прийняття спадщини та їй стало відомо, що право власності на житлові будинки НОМЕР_1 та АДРЕСА_2 було оформлене не лише на її батьків, а й на ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .  
Вважає, що право власності на зазначене вище нерухоме майно повинно бути оформлене на її батьків в рівних долях, оскільки спірні будинки не входили до складу колгоспного двору та були відсутні підстави для видачі свідоцтва про право власності на спірну нерухомість на її батьків та відповідачів на підставі рішення виконавчого комітету Ракошинської сільської ради від 08 липня 1999 року. 
Також їй невідомо, на підставі яких документів 15 березня 2011 року було видано дублікат свідоцтва про право власності на нерухоме майно. 
З огляду на наведене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 серпня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позов пред'явлено до неналежного відповідача. Позивач оскаржує рішення та свідоцтво, яке прийняте виконавчим комітетом Ракошинської сільської ради Мукачівського району, який і повинен бути відповідачем в справі.
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 18 березня 2021 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 серпня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Апеляційний суд виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася  до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 серпня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 березня 2021 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
В обґрунтування касаційної скарги зазначала про застосування судами норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 15 січня 2014 року (провадження № 6-145цс13), від 24 грудня 2014 року (провадження № 6-192цс14), від 18 листопада 2015 року (провадження № 6-350цс15), постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 346/4483/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
Також оскаржила судові рішення з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Вказувала, що апеляційний суд розглянув справу за її відсутності в період посилення карантину та припинення транспортного сполучення в Закарпатській області. Її представник знаходилася в той час в місті Києві та перебувала на стаціонарному лікуванні. Їх відсутність в судовому засіданні перешкодила у належному встановленні фактичних обставин справи.
Наявність запису у трудовій книжці про перебування особи у трудових відносинах і колгоспом, відповідного запису з витягу з погосподарської книги не є достатньою підставою для беззаперечного висновку про те, що особа була членом колгоспу. Такі обставини можуть підтверджуватися рішенням загальних зборів членів колгоспу про включення особи до членів колгоспу.
В матеріалах справи відсутні належні докази про те, що її батько писав заяву про прийняття в члени колгоспу, та рішення загальних зборів колгоспу про прийняття його в члени колгоспу. З огляду на зазначене спірне будинковолодіння не може входити до складу колгоспного двору.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.
24 червня 2021 року справа № 303/4711/18 надійшла до Верховного Суду.
ОСОБА_2 направив відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Оскільки рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 серпня 2019 року скасоване постановою Закарпатського апеляційного суду від 18 березня 2021 року, воно в касаційному порядку не переглядається.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що батьками позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які проживали за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з випискою з погосподарської книги № 7 Ракошинської сільської ради за 1991 по 1995 роки, головою домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , був ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до рішення виконавчого комітету Ракошинської сільської ради № 29 від 08 липня 1999 року «Про оформлення права власності та реєстрацію житлового будинку» за заявою ОСОБА_5 оформлено право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 по 1/6 частин за кожним.  
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер, спадщину після смерті якого в порядку статті 549 ЦК УРСР 1963 року прийняла ОСОБА_6 .
03 жовтня 2009 року ОСОБА_6 склала заповіт, згідно якого на випадок її смерті усе своє рухоме та нерухоме майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, заповіла позивачу ОСОБА_1 
15 березня 2011 року видано дублікат свідоцтва про право власності на будинок АДРЕСА_1 .
16 березня 2011 року державним нотаріусом Мукачівської районної державної нотаріальної контори відповідачу ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом за померлим сином ОСОБА_8 на належну йому 1/6 частки домоволодіння в АДРЕСА_1 та зареєстровано за нею право власності на вказане майно.
22 березня 2011 року державним нотаріусом Мукачівської районної державної нотаріальної контори видано ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину за законом за померлим чоловіком ОСОБА_5 на належну йому 1/6 частку спірного домоволодіння та зареєстровано за нею право власності на це майно.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла.
08 лютого 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Мукачівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 .
Згідно з договором дарування від 10 травня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подарували ОСОБА_2 3/6 часток у праві власності на домоволодіння АДРЕСА_1 . 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №123641232 від 12 травня 2018 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 3/6 частин будинку АДРЕСА_1 . 
В матеріалах інвентарної справи № 895/240 на будинок АДРЕСА_1 наявна довідка від 20 липня 1993 року, видана виконавчим комітетом Ракошинської сільської ради ОСОБА_5 , відповідно до якої він є головою дворогосподарства в АДРЕСА_1 , яке належить до категорії колгоспних дворів. 
Суди встановили, що оспорюване рішення виконавчого комітету Ракошинської сільської ради від 08 липня 1999 року № 29 прийнято за заявою ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 і за життя дане рішення не оспорював. 
На момент винесення виконкомом оспорюваного рішення позивач не проживала у спірному будинку АДРЕСА_1 та з 30 грудня 1987 року проживала та була зареєстрована в будинку АДРЕСА_4 .
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження №  14-144цс18 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі №  569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження 14-364цс19 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, провадження № 14-499цс19 (пункт 7.23)).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Встановивши, що ОСОБА_1 за допомогою належних та допустимих доказів не довела, що її права були порушені внаслідок прийняття виконавчим комітетом Ракошинської сільської ради Мукачівського району рішення від 08 липня 1999 року про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за її батьками та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 по 1/6 частині за кожним, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Вказані висновки не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 15 січня 2014 року (провадження № 6-145цс13), від 24 грудня 2014 року (провадження № 6-192цс14), від 18 листопада 2015 року (провадження № 6-350цс15), постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 346/4483/16-ц. 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд розглянув справу за її відсутності в період посилення карантину та припинення транспортного сполучення в Закарпатській області, оскільки як вбачається з матеріалів справи, позивач та її представник неодноразово зверталися до суду з клопотаннями про відкладення судових засідань, призначених, зокрема, на 30 січня 2020 року, 15 грудня 2020 року, які були задоволені. Про дату та час судового засідання, призначеного на 18 березня 2021 року, позивач та її представник ОСОБА_10 були повідомлені належним чином, про що свідчить розписка, наявна в матеріалах справи, з клопотанням про відкладення судового засідання вказані особи до апеляційного суду не зверталися.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 березня 2021 року залишити без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко