КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 359/415/18                                      Головуючий у суді першої інстанції - Каліушко Ф.А.
Номер провадження № 22-ц/824/4527/2022                                      Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2022 року                                                                                            м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів:                      Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 року у справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області діючого в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , Головного територіального управління юстиції в Київській області, Комунального підприємства Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району «Благоустрій Крюківщини», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунального підприємства «Дарницьке лісопаркове господарство», Київської міської ради, Національного антикорупційного бюро України, про визнання недійсним наказів та рішень про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки, -
ВСТАНОВИВ:
В січні 2018 року Перший заступник прокурора Київської області діючий в інтересах держави звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , Головного територіального управління юстиції в Київській області, Комунального підприємства Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району «Благоустрій Крюківщини» про визнання недійсним наказів та рішень про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки.
В обґрунтування позову вказував, що прокуратурою області під час опрацювання матеріалів кримінального провадження № 22015101110000183 від 07 жовтня 2015 року встановлені порушення вимог земельного законодавства під час передачі у власність земельних ділянок, розташованих на території Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області.
Так, 14 грудня 2015 року на підставі ряду наказів Головного управління Держгеокадастру у Київській області затверджено проекти землеустрою щодо відведення у власність 23 громадян земельних ділянок загальною площею 2,3 га для індивідуального садівництва на території Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області.
В подальшому на підставі таких наказів власниками земельних ділянок зареєстровано право власності на земельні ділянки.
Водночас, прокурор вказував, що опрацюванням зазначених документів встановлено, що накази Головного управління Держгеокадастру в Київській області прийняті з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, а саме земельні ділянки майже повністю розташовані в межах земель КП «Дарницьке лісопаркове господарство», а тому накази підлягають визнанню недійсними, як і здійснена на їх підставі державна реєстрація права власності на такі земельні ділянки.
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2018 року відкрито провадження у даній справі, визначено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
 В подальшому, ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2019 року цивільну справу за позовом Першого заступника прокурора Київської області діючого в інтересах держави передано на розгляд Дарницького районного суду міста Києва.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 21 серпня 2019 року справу прийнято до провадження та призначено в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання.
В судовому засіданні, яке відбулось 27 жовтня 2021 року постановлено на обговорення питання щодо залишення даного позову без розгляду у зв`язку з тим, що прокурором при поданні позову не дотримано вимоги частин третьої - п`ятої статті 56 Цивільного процесуального кодексу України та частин третьої, четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 року позовну заяву Першого заступника прокурора Київської області діючого в інтересах держави було залишено без розгляду.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Київська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, відповідно до якого просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Судові витрати стягнути з відповідачів на рахунок Київської обласної прокуратури.
Апелянт вказує на те, що правовими підставами звернення до суду з даним позовом став встановлений факт порушень вимог ст. 19 Конституції України, ст. ст. 15, 20, 55, 56, 84, 122, 149 Земельного кодексу України, ст. ст. 5, 7, 8, 12 Лісового кодексу України під час видання оскаржуваних наказів щодо відведення у приватну власність земельних ділянок для індивідуального садівництва за рахунок земель лісогосподарського призначення з перевищенням повноважень органу виконавчої влади та порушення порядку зміни цільового призначення, що свідчить про порушення прав держави на спірні землі лісогосподарського призначення та їх протиправне вибуття останніх із державної власності.
Апелянт вважає хибним висновок суду першої інстанції щодо наявності державного органу, в інтересах якого він мав звернутись до суду, оскільки в такому випадку Головне управління Держгеокадастру у Київській області мало б вчиняти певні активні дії, самостійно скасувати оспорювані накази або прокурору слід було б визначити вказаний орган позивачем, що неможливо з огляду на той факт, що саме цей орган у спірних правовідносинах і є порушником прав держави.
При цьому, згідно зі статтею 188 Земельного кодексу України державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влада, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Статтею 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що Державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право, зокрема звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.
Посилається апелянт й на те, що аналіз положень ч. ч. 3-5 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у взаємозв`язку зі змістом ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу або відсутність у такого органу необхідного обсягу повноважень на звернення до суду з позовом.
Вказує, що посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і додержанням вимог законодавства про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право, зокрема звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився: звертатися до суду з позовом про розірвання договору оренди, емфітевзису, суперфіцію земельної ділянки або договору про встановлення земельного сервітуту, а також про припинення права постійного користування земельною ділянкою.
Як наслідок, Головне управління Держгеокадастру у Київській області не наділене повноваженнями щодо звернення до суду з позовними вимогами, заявленими у цій справі, оскільки не має права ініціювати судовий захист поза межами повноважень, наданих йому законом.
Прокурор наголошує, що саме з огляду на допущення органом Держгеокадастру України порушень вимог законодавства у спірних правовідносинах та неможливості його визначення позивачем у справі як органу державного контролю за наведених у позові обставин і зобов`язувало прокурора заявити даний позов самостійно, як позивача.
08 липня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від КП «Дарницьке лісопаркове господарство», відповідно до якого підтримує вимоги апеляційної скарги прокурора та вважає твердження суду першої інстанції щодо наявності органу, в інтересах якого прокурор мав би подати позов, хибним та таким, що негрунтується на положеннях чинного законодавства.
Вказує, що станом на дату подання позову та відкриття провадження у справі центральним органом виконавчої влади у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, а також у сфері Державного земельного кадастру була Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру. Тому саме Держгеокадастр навіть з урахуванням наявності конфлікту інтересів був би зобов`язаний звернутись до суду для припинення порушення прав.
У відзиві підтримує думку апелянта, що у Держгеокадастру не було повноважень на подання позову, а отже у даній ситуації відсутній орган, до компетенції якого належало б представництво законних інтересів держави у разі їх порушення.
При апеляційному розгляді справи прокурор Київської обласної прокуратури Батюк І.В. підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Представник відповідачів у справі ОСОБА_24, ОСОБА_17 ,  адвокат Прядко Р.В. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважав висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, законним та обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.  
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, заслухавши пояснення прокурора Батюк І.В.,  представника відповідачів Прядко Р.В., колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Постановляючи ухвалу про залишення без розгляду позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави, суд першої інстанції виходив з того, що при подачі позову до суду прокурором в супереч положенням ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та  ч.4 ст. 56 ЦПК України у позовній заяві не зазначено органу державної влади уповноваженого представляти інтереси держави у спірних правовідносинах. 
 Твердження прокурора про відсутність державного органу, в інтересах якого він мав звернутись до суду, мотивовано тим, що Головне управління Держгеокадастру у Київській області, оскарження наказів якого і стало підставою для звернення до суду, визначений відповідачем у даній справі, на переконання суду є хибними,  оскільки такими органами є Кабінет Міністрів України та Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України.  
Колегія суддів не може  повністю погодитися з висновками суду першої інстанції щодо залишення позову без розгляду із підстав, викладених в ухвалі, виходячи із наступного. 
У частині другій статті 4 ЦПК України визначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до абзацу 1 частини третьої, абзаців 1-3 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також  у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Згідно з частиною третьою статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно із частиною четвертою статті 56 ЦПК України має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу, про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19) зроблено висновок, що «прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті  23 Закону України «Про прокуратуру»). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший, другий і третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Аналогічний припис закріплений у частині четвертій статті 56 ЦПК України, чинного з 15 грудня 2017 року. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі  № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. […] Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно із частиною четвертою статті 53 ГПК України має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу, про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті. […] відкриваючи провадження у цій справі, суд першої інстанції установив відповідність поданої прокурором позовної заяви вимогам статей 162, 164 ГПК України. Жодних недоліків цієї заяви в частині відсутності обґрунтування прокурором підстави для здійснення представництва інтересів держави суд першої інстанції не виявив і позовну заяву прокурора як з цих, так і з інших підстав без руху не залишив.».
Згідно з частинами першою, третьою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк (пункт 8 частини першої статті 257 ЦПК України.
Таким чином, суд першої інстанції, вважаючи, що прокурор не надав обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно із частиною четвертою статті 56 ЦПК України, повинен був застосувати положення, передбачені статтею 185 цього Кодексу, про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків, і повернути позовну заяву (якщо відповідні недоліки виявлені на стадії відкриття провадження у справі) або залишити її без розгляду відповідно до пункту 8 частини першої статті 257 ЦПК України (якщо недоліки виявлені після відкриття провадження у справі) у разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.
У справі, що переглядається:
-                ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2018 року відкрито провадження у даній справі, визначено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
-                 ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2019 року цивільну справу за позовом Першого заступника прокурора Київської області діючого в інтересах держави передано на розгляд Дарницького районного суду м. Києва.
-      ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року справу прийнято до провадження та призначено в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання.
-                ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 року позовну заяву Першого заступника прокурора Київської області діючого в інтересах держави було залишено без розгляду.
Постановляючи оскаржувану у справі ухвалу суду, суд першої інстанції  обґрунтовував свій висновок тим, що прокурор звернувся до суду з позовом про оскарження наказів Головного управління Держгеокадастру у Київській області про затвердження проектів землеустрою щодо відведення лісових земельних ділянок та передання їх у власність фізичних осіб, а також скасування відповідних державних реєстрацій.
Відповідно до частин першої та другої статті 84 Земельного кодексу України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються ЗК України, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).
Пунктами 1 та 5 частини першої статті 27 Лісового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - ЛК України), передбачено, що до повноважень Уряду у сфері лісових відносин належить забезпечення реалізації державної політики у сфері лісових відносин, а також передача у власність та надання у постійне користування для не лісогосподарських потреб земельних лісових ділянок, що перебувають у державній власності.
Відповідно до частини першої статті 57 ЛК України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України.
Відповідно до частини сьомої статті 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Урядом.
Порядок вилучення земельних ділянок визначено статтею 149 ЗК України, частинами першою та другою якої встановлено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Уряду, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.
Відповідно до частини дев`ятої статті 149 ЗК України уряд вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для не лісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою-восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.
З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що вилучення від постійних користувачів лісових ділянок державної власності для не лісогосподарських потреб, зміна їх цільового призначення з метою використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, та передача таких земельних ділянок у власність або постійне користування належить до повноважень Уряду. Подібний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 359/2012/15-ц.
Таким чином, прокурор у позовній заяві зазначив, що предметом спору є земельна ділянка лісогосподарського призначення, а підставою для представництва інтересів держави - нездійснення уповноваженими органами, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, протягом тривалого часу заходів для захисту інтересів держави.
Колегія суддів погоджується із вище вказаним висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для визначення Кабінету Міністрів  України як відповідного органу влади, який наділений повноваженням  представляти інтереси держави у вказаних правовідносинах.
Посилаючись в оскаржуваній ухвалі на не зазначення Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України як органу влади уповноваженого здійснювати контроль за використання земель лісового/ лісопаркового призначення, суд першої інстанції не врахував, що позов прокурором був поданий у січні 2018 року, а Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України утворено 27 травня 2020 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 травня 2020 року № 425 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади».
Разом із тим, залишаючи вказану позовну заяву без розгляду суд першої інстанції не врахував положення ст. 185 ЦПК України та не залишив  позовну заяву прокурора без руху  для виправлення прокурором  вищевказаних недоліків. 
Аналогічного змісту правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі № 362/3891/16-ц (провадження № 61-18298св21).
Оскільки суд першої інстанції не залишав позовну заяву без руху з підстав ненадання доказів на підтвердження повноважень щодо представництва інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України, а призначив справу до розгляду і надалі залишив без розгляду позовну заяву прокурора з підстав ненадання таких доказів, апеляційний суд доходить висновку про скасування вказаної ухвали суду та направлення справи до суду першої інстанції для  продовження розгляду.
Відповідно до положень п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. 268, 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу заступника керівника  Київської обласної прокуратури задовольнити, ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови виготовлено 28 липня 2022 року. 
 
        Головуючий суддя :                                                         М.А.Яворський  
      Судді:                                                                                   Т.Ц.Кашперська                                                                                             В.О.Фінагеєв