П О С Т А Н О В А
                                      І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
20 липня 2022 року                                                                                           м. Київ
         
Справа № 752/24869/20
Провадження: № 22-ц/824/6252/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Вербової І.М., Нежури В.А.,
секретар Івасенко І.А.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Шевченко Т.М.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тетерська Оксана Юріївна, ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування,
 
                                                 в с т а н о в и в :
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, обґрунтувавши його тим, що  01.03.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. Зазначив, що вказана квартира належала йому та його колишній дружині ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, оскільки була придбана у період шлюбу. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19.02.2019 року визначено частку позивача у спільному майні у розмірі Ѕ частки. Постановою приватного виконавця від 16.01.2018 року накладено арешт на все майно ОСОБА_1 як боржника у виконавчому провадженні. Зазначив, що при укладенні оспорюваного договору дарування нотаріусом було проігноровано ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 19.02.2019 року про визначення частки позивача у спільному майні та постанову приватного виконавця від 16.01.2018 року про накладення арешту на його майно. Стверджував, що не мав наміру на дарування належної йому частки Ѕ частки спірної квартири. Оспорюваний договір укладено ОСОБА_3 без наміру настання реальних наслідків, оскільки метою його укладення було уникнення звернення стягнення на зазначене майно за борговими зобов`язаннями позивача перед ОСОБА_4 . Відмітив, що фактичного передання подарунка на користь ОСОБА_2 не відбулось, оскільки остання ніколи не користувалась вказаною квартирою, не проживала в останній та не несла витрати на утримання майна. Також зазначив, що при укладенні вказаного договору нотаріусом було порушено вимоги п. 2.1 гл. 2 ч. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ч. 2 ст. 55 Закону України «Про нотаріат». За викладених обставин, просив суд визнати недійсним договір дарування квартири, посвідчений 01.03.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю., за реєстровим номером 434.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року позов  ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування залишено без задоволення.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що оспорюваний договір дарування квартири є за своєю правовою природою фраудаторним, та як, наслідок, помилково не застосував останню судову практику, зокрема, позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16. Вважав, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 234 ЦК України, оскільки в матеріалах справи наявні докази існування у нього, ОСОБА_1 значної заборгованості перед ОСОБА_4 , та рішення суду, за яким мало бути здійснено стягнення цієї заборгованості за день до посвідчення оспорюваного правочину. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні адвокат Степаненко Ю.М. в інтересах ОСОБА_1   підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просила її задовольнити.
Адвокат Хоменко І.М.  в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Приватний нотаріус Тетерська О.Ю., ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, з 12.02.2011 року ОСОБА_1 та  ОСОБА_5 перебували у шлюбі(а.с. 10).
26.08.2016 року ОСОБА_5 на підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного з  ТОВ «Територіальне між господарче об?єднання «Ліко-Холдінг», придбала квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1  (а.с. 11-12).
01.03.2019 року ОСОБА_5 за нотаріально-посвідченим договором даруваня подарувала  ОСОБА_2 вищевказану квартиру (а.с. 13-14).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що  ОСОБА_1 надав згоду та не заперечував проти дарування набутої у шлюбі квартири. На момент посвідчення оспорюваного правочину Ѕ частка ОСОБА_1 у спірному майні - квартирі, що розташована за адресою:  АДРЕСА_1 не була визначена,оскільки ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року не набрала законної сили. Також, на момент даруваня квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об?єктів нерухомого майна були відсутні обтяження, накладеніна майно боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні. Окрім того,  питання дійсності договору дарування вже було предметом судового розгляду справі № № 752/12240/129 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тетерська О.Ю., про визнання недійсним договору дарування, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тетерська О.Ю., про визнання права власності на квартиру. Вирішуючи вказаний спір, суд дійшов висновку про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли недобросовісно та нерозумно, та що ОСОБА_3 мала намір завдати шкоди іншій особі, зокрема, стягувачу ОСОБА_4 , свідомо безоплатно відчуживши вартісне майно, за рахунок якого могло бути виконане боргове зобов`язання відповідача ОСОБА_1 перед кредитором ОСОБА_4 . 
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог  апеляційної скарги,  колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст. 202 ЦК Україниправочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За змістом ч.5 ст. 203 ЦК Україниправочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змістуст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Тобто, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1,5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 ЦК Україниє підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.
За положеннями ст. 655 ЦК України договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третястатті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (постанова Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17).
Як убачається із змісту позовної заяви,  ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом, посилався на те, що він не мав наміру укладати договір дарування спірної квартири. При посвідченні оспорюваного договору дарування  були порушені вимоги законодавства. Нотаріус не мав права посвідчувати договір, коли один із співвласників квартири не мав права розпоряджатись майном через наявність  накладених у встановленому законом порядку заборон на розпорядження майном. 
Разом з тим, матеріалами справи, зокрема, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна від 08.12.2020 року, підтверджується, що обтяження, накладене постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Д.В. від 16.01.2018 року (арешт на будь-яке рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_1 ) в межах виконавчого провадження, було зареєстровано лише 03.04.2019 року о 21.15, тобто, після укладення договору дарування квартири (а.с. 23).
Також, матеріалами підтверджується, що на момент посвідчення оспорюваного правочину ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року про визначення частки ОСОБА_1 у спільній сумісній власності (квартирі) не набрала законної сили. Більше того, в подальшому вказана ухвала суду була скасована в апеляційному порядку. 
Слід відмітити і те, що ОСОБА_1 при укладенні оспорюваного правочину надав свою письмову згоду та не заперечував проти дарування набутої у шлюбі квартири. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність обставин щодо порушення пложень законодавства при нотаріальному посвідченні договору дарування квартири від 01.03.2019 року. 
Перевіряючи доводи ОСОБА_1 щодо фраудаторності оспорюваного правочину, колегія суддів виходить з наступного.
Договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання та завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто, кредитора.
У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Реалізуючи право на судовий захист та звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду.
Матеріали справи свідчать, що питання фраудаторності договору дарування квартири від 01.03.2019 року  вже було предметом судового розгляду у справі  № 752/12240/19  за позовом  ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування. 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 було відмовлено.
При вирішенні вказаного спору судом було встановлено, що заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року (справа № 760/7570/16-ц) стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 1 141 458,17 грн. заборгованості.
На підставі виконавчого документу № 760/7570/16-ц, виданого 11.12.2017 року Солом`янським районним судом м. Києва, 09.01.2018 року було відкрито виконавче провадження ВП № 55495094 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 вказаної заборгованості.
В межах виконавчого провадження було внесено до суду подання про визначення частки майна ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 , у розмірі Ѕ частки.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року визначено частку майна боржника ОСОБА_1 у спільному майні, а саме, в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , як одну другу.
Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року скасовано ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року, подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д.В. про визначення частки майна боржника залишено без задоволення.
Також встановлено, що 01 березня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 .
Вирішуючи вказаний спір, суд виходив із недоведеності факту порушення прав ОСОБА_4 як стягувача у виконавчому провадженні внаслідок укладання договору дарування квартири, та відсутності доказів того, що при укладенні оспорюваного договору ОСОБА_3 та ОСОБА_2 діяли недобросовісно та нерозумно, відчуживши майно, за рахунок якого могло бути виконане боргове зобов`язання ОСОБА_1 перед кредитором ОСОБА_4 .
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення для справи,в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Як зазначено вище, ОСОБА_4 як кредитор скористалась своїм правом на звернення до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним у зв`язку з його фраударністю, а тому вимоги ОСОБА_6 як боржника у виконавчому провадженні щодо визнання такого договору фраудаторним є безпідставними та необґрунтованими.
Оскільки такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто, кредитора, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та визнання договору дарування квартири від 01.03.2019 року недійсним. 
У зв`язку з наведеним відхиляються колегією суддів  доводи апеляційної скарги на необхідність урахування позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, оскільки в даних справах питання фраударності порушувались саме кредиторами (особи, право якої порушено). Натомість в даній справі позивачем, який є боржником, взагалі не наведено яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси.
Безпідставними є посилання представника скаржника на те, що судом першої інстанції взагалі не досліджувались обставини надання згоди ОСОБА_1 на відчуження квартири, оскільки такі обставини не є підставами заявленого ним позову.
 Згідно ч. 6 ст. 376 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що у справі, що розглядається, сторонам було надано повну відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких підстав, апеляційна скарга  ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року залишенню без змін.
Керуючись  ст.ст. 367, 368, 374, 375,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 22 липня 2022 року.

Головуючий                                                                                               Т.О. Невідома

Судді                                                                                                            І.М. Вербова

                                                                                                                     В.А. Нежура