УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 серпня 2022 року
м. Київ
Справа № 334/1979/20
Провадження № 51-2367 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11 травня 2022 року про повернення апеляційної скарги,
встановив:
Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 грудня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді 120 годин громадський робіт.
На вказаний вирок ОСОБА_5 16 лютого 2022 року подав першу апеляційну скаргу, яку ухвалою Запорізького апеляційного суду від 28 лютого 2022 року було повернуто  у зв`язку із пропуском строку на апеляційне оскарження та відсутністю клопотання про поновлення пропущеного строку.
18 квітня 2022 року ОСОБА_5 повторно подав апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строку апеляційного оскарження, яке мотивував тим, що він не був повідомлений про судове засідання 30 грудня 2021 року, де проголошувався вирок суду першої інстанції, а його копію отримав лише 17 січня 2022 року. Також ОСОБА_5 вказував на запровадження воєнного стану в країні як на поважну причину пропуску процесуального строку.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 11 травня 2022 року відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_5 про поновлення пропущеного строку, а його апеляційну скаргу на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 грудня 2021 року йому повернув.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить скасувати вказану ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Також просить задовольнити клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.
Свої вимоги захисник мотивує тим, що, на її думку, строк на апеляційне оскарження засудженим не пропущено, оскільки сторони не були повідомленні про судове засідання 30 грудня 2021 року, де проголошувався вирок, а копію оскаржуваного вироку засуджений отримав лише 17 січня 2022 року, тому строк на апеляційне оскарження потрібно рахувати з цієї дати. 
Крім цього, захисник вказує, що строк засудженим, якщо й пропущено, то з поважних причин, посилаючись на ті ж обставини, а саме неповідомлення про судове засідання 30 грудня 2021 року, тобто відсутність сторін при проголошенні вироку, і введення в країні воєнного стану. 
Перевіривши доводи касаційної скарги, додані копії судового рішення та інші документи, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до вимог ст.116 КПК України процесуальні дії мають виконуватися у встановлені цим Кодексом строки.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.
Під поважними причинами потрібно розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені скаржником.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК України, апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на вирок або ухвалу про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру протягом тридцяти днів з дня їх проголошення.
Посилання на положення ч. 3 ст. 395 КПК України про те, що якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, або якщо вирок було ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку, передбаченому статтею 382 цього Кодексу, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення, як на підставу обчислення строку апеляційного оскарження вироку Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 грудня 2021 року саме з моменту вручення його копії, тобто з 17 січня 2022 року, є безпідставним, оскільки ці положення закону стосуються виключно тих судових рішень, які відповідно до вимог КПК України ухвалюються в принципі без виклику сторін (відповідної сторони).
При цьому ч. 3 ст. 395 цього Кодексу передбачає, що лише для особи, яка перебуває під вартою, строк подання апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення. Тобто законодавцем виключення щодо початку обчислення строку на апеляційне оскарження судового рішення зроблено лише для осіб, які перебувають під вартою, й більше ні для кого. 
Оскільки ОСОБА_5 під вартою не перебував і не перебуває, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що перебіг строку апеляційного оскарження вироку Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 грудня 2021 року для нього потрібно обчислювати саме з моменту його проголошення, тобто з 30 грудня 2021 року, і останнім днем на подання апеляційної скарги було 31 січня 2022 року. 
Тому доводи касаційної скарги про необхідність обрахунку такого строку з моменту отримання копії оскаржуваного рішення не відповідають змісту указаної вище норми КПК України, й, таким чином, подання засудженим другої за хронологією апеляційної скарги (18 квітня 2022 року) було здійснено ним з очевидним пропуском строку на апеляційне оскарження.   
Однак, цього разу він подав клопотання про поновлення пропущеного строку, яке було розглянуте апеляційним судом, й у задоволенні цього клопотання було відмовлено. 
При цьому апеляційний суд вказав, що клопотання засудженого не містить обґрунтування щодо причин неможливості подання ним апеляційної скарги в період з 17 січня 2022 року, тобто з моменту отримання ним копії вироку суду першої інстанції, до 31 січня 2022 року, тобто до кінця визначеного положеннями ст. 395 КПК України процесуального строку. 
Також апеляційний суд визнав безпідставними посилання ОСОБА_5 на введення в країні воєнного стану, оскільки на час подання першої за хронологією апеляційної скарги (16 лютого 2022 року) такого стану в країні ще не було. 
Оцінюючи в контексті доводів касаційної скарги обґрунтованість позиції апеляційного суду щодо відмови у поновленні строку на апеляційне оскарження, колегія суддів вбачає наступне. 
За усталеною судовою практикою посилання на те, що сторона кримінального провадження невчасно отримала копію оскаржуваного судового рішення, що завадило їй своєчасно подати відповідну апеляційну скаргу, адже вона не була обізнана зі змістом та мотивами оскаржуваного рішення, як правило, може визнаватися поважною причиною для поновлення такого строку. Зокрема, така позиція відображена у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду  від 27 травня 2019 року (справа № 461/1434/18, провадження № 51-6470 кмо 18).
Однак, таке посилання має співвідносити у собі період, який був пропущений особою з моменту проголошення оскаржуваного рішення суду до моменту отримання його копії, з періодом, який минув з моменту такого отримання до часу подання відповідної скарги, й логічно перебувати у причинному зв`язку з доводами про те, що саме несвоєчасне отримання скаржником копії оскаржуваного рішення завадило подати скаргу вчасно. 
За умови, як вказує апеляційний суд, що першу за хронологією апеляційну скаргу засуджений подав 16 лютого 2022 року без клопотання про поновлення пропущеного строку, а другу апеляційну скаргу, як вказується в касаційній скарзі, він подав більше ніж через два місяці (18 квітня 2022 року) після отримання копії оскаржуваного рішення (17 січня 2022 року), говорити про таке логічне співвідношення, на думку колегії суддів касаційного суду, неможливо. 
Крім цього, колегія суддів вбачає необхідним вказати, що введення в країні воєнного стану як підстава для поновлення пропущеного процесуального строку саме по собі без вказівки на інші вагомі обставини, які безпосередньо через воєнний стан завадили конкретним чином скаржнику подати відповідну скаргу, не може бути достатньою підставою для поновлення пропущеного процесуального строку. Посилань на такі обставини, які були зазначені у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке було подане апеляційному суду, однак не були належним чином оцінені ним, у касаційній скарзі немає. 
Враховуючи викладене, колегія суддів касаційного суду вважає, що апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про поновлення пропущеного строку й на підставі п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК України повернув скаржнику його апеляційну скаргу.
Таким чином, зі змісту касаційної скарги та наданих копій судових рішеннь та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.
Тому, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11 травня 2022 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

 
Судді
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                   ОСОБА_3