Постанова
Іменем України
 
26 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 523/17095/17
провадження № 61-10693св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,  Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач (за зустрічним позовом відповідач) - ОСОБА_1 ,
відповідач (за зустрічним позовом позивач) - ОСОБА_2 ,
відповідач (за зустрічним позовом) - об`єднання співвласників гуртожитку «Заболотного-26А»,
третя особа (за первісним позовом) - Одеська міська рада,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року в складі судді Малиновського О. М. та постанову Одеського апеляційного суду від     15 квітня 2021 року в складі колегії суддів: Князюка О. В.,            Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У грудні 2017 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Одеська міська рада, про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні ним права користування житловим приміщенням, шляхом його вселення в кімнати НОМЕР_1, НОМЕР_2, розташовані у будинку гуртожитку АДРЕСА_4 .
Позовна заява мотивована тим, що 15 листопада 2014 року між ним та об`єднанням співвласників гуртожитку «Заболотного-26А» (далі - ОСГ «Заболотного-26А») було укладено договір найму житла: кімнат НОМЕР_1 , НОМЕР_2 у будинку гуртожитку АДРЕСА_4 , та на підставі якого він також зареєстрував своє місце проживання за цією адресою. Проте, вселитися до кімнат він не може, оскільки ОСОБА_2 самовільно захопила та незаконно зайняла спірні кімнати. ОСОБА_1 зазначає, що ухваленим у 2012 році рішенням суду ОСОБА_2 було виселено із цих житлових кімнат. Проте остання приміщення не звільнила та продовжує проживати в кімнатах, що є перешкодою для здійснення ним права користування житлом.
У грудні 2017 році ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСГ «Заболотного-26А», в якому просила суд визнати недійсним договір найму житла від 15 листопада 2014 року, укладений між ОСГ «Заболотного-26А» та ОСОБА_1 ; зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку місця проживання у кімнатах НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у будинку гуртожитку АДРЕСА_4 .
Зустрічний позов мотивовано тим, що рішенням Одеської міської ради від   29 жовтня 2014 року за ОСОБА_2 та членами її сім`ї було визнано право користування житловими кімнатами № 127, НОМЕР_1 та НОМЕР_2 та іншими допоміжними приміщеннями у будинку гуртожитку АДРЕСА_4 . На підставі вказаного рішення 15 грудня 2014 року між Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради та     ОСОБА_2 було укладено договір найму на вказані житлові та допоміжні приміщення. Отже, на думку ОСОБА_2 , укладений договір найму між ОСОБА_1 та ОСГ «Заболотного-26А» слід визнати недійсним та зняти ОСОБА_1 із реєстраційного обліку місця проживання у відповідних житлових кімнатах.
Короткий зміст оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням  Суворовського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 .
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано недійсним договір найму у будинку гуртожитку від 15 листопада 2014 року, укладений між ОСГ «Заболотного-26А» та ОСОБА_1 .
Знято ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_4 , кімнати НОМЕР_1, НОМЕР_2 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишено без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року - без змін.
Рішення судів мотивовані тим, що спірний договір найму житла в гуртожитку від 15 листопада 2014 року був укладений не власником приміщень, які на час його укладення перебували у комунальній власності, в особі Одеської міської ради. Крім того, спірний правочин був укладений у той час, коли відповідні кімнати вже були передані у встановленому законом порядку Одеською міською радою у користування ОСОБА_2 та членів її сім`ї. Тому цей договір порушує права та законні інтереси останньої та має бути визнаний недійсним.
Враховуючи, що реєстрація місця проживання ОСОБА_1 у житлових кімнатах НОМЕР_1 та НОМЕР_2 відбулась на підставі договору, який визнаний судом недійсним, ОСОБА_1 не набував права користування спірними приміщеннями, реєстрація його місця проживання на підставі недійсного правочину не є законною, а тому суди вважали за необхідне зняти його з реєстраційного обліку місця проживання у спірних житлових кімнатах.
Задоволення позовних вимог ОСОБА_2 повністю виключає можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки останній не набув права на користування спірними житловими приміщеннями на підставі недійсного договору найму житла. Позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставні, суперечать встановленим судами фактам під час розгляду справи, а отже, не підлягають задоволенню.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У червні 2021 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року.
У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року і ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 09 серпня 2021 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року.
Справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставами касаційного оскарження рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року та постанови Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року заявник вказує застосування в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 24 вересня 2018 року в справі № 641/11590/15-ц, від 05 вересня 2018 року в справі № 750/11769/14-ц, від 03 жовтня 2018 року в справі           № 461/3584/16-ц, від 25 лютого 2020 року в справі № 161/4005/19, від            21 січня 2020 року в справі № 446/2033/16-ц, від 15 січня 2020 року в справі № 754/613/18, від 14 травня 2020 року в справі № 336/1773/17. Підставою касаційного оскарження зазначено пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Позиції інших учасників 
20 вересня 2021 року ОСГ «Заболотного-26А» надіслало письмові пояснення на касаційну скаргу; просило суд касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Фактичні обставини, встановлені судами 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 листопада           2014 року в справі № 523/15674/14-ц задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСГ «Заболотного-26А» про визнання права користування приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії.
Визнано за ОСОБА_1 право користування такими приміщеннями: житловими кімнатами гуртожитку: НОМЕР_1 - площею 10,5 кв. м, НОМЕР_2 - площею 17,2-17,8 кв. м, а також нежитловими підсобними приміщеннями:     № 128 (кухня) - площею 9 кв. м, № 129 (коридор) - площею 10,9 кв. м, № 132 (ванна) - площею 3,3 кв. м, № 133 (туалет) - площею 1,5 кв. м, № 134 (кладова) - площею 1,5 кв. м, які розташовані у будинку гуртожитку АДРЕСА_4 .
Зобов`язано ОСГ «Заболотного-26А» укласти з ОСОБА_1 договір найму жилих та підсобних приміщень, а саме: договір найму на користування житловими кімнатами гуртожитку: НОМЕР_1 - площею 10,5 кв. м, НОМЕР_2 - площею 17,2-17,8 кв. м, а також нежитловими підсобними приміщеннями:     № 128 (кухня) - площею 9 кв. м, № 129 (коридор) - площею 10,9 кв. м, № 132 (ванна) - площею 3,3 кв. м, № 133 (туалет) - площею 1,5 кв. м, № 134 (кладова) - площею 1,5 кв. м, які розташовані у будинку гуртожитку АДРЕСА_4 .
На виконання цього рішення суду 15 листопада 2014 року між ОСГ «Заболотного-26А» як наймодавцем та ОСОБА_1 як наймачем було укладено договір найму в будинку гуртожитку, за умовами якого наймодавець надав наймачу у строкове користування: житлові кімнати         НОМЕР_1, НОМЕР_2; нежитлові приміщення № 128, № 129, № 132-№ 134 в будинку гуртожитку АДРЕСА_4 . 
Постановою Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року в справі  № 523/15674/14-ц рішення Суворовського районного суду м. Одеси від          04 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення. Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСГ «Заболотного-26А» про визнання права користування приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії.
Рішенням Одеської міської ради від 29 жовтня 2014 року № 5587-VI за     ОСОБА_2 було визнано право користування житловими кімнатами: № 127, НОМЕР_1, НОМЕР_2, допоміжними приміщеннями: № 128 (кухня), № 129 (коридор), № 134 (підсобне приміщення), № 130 (веранда), № 132 (ванна), № 133 (туалет), а також дозволено використовувати приміщення № 125, № 126, як допоміжні (кухня та санвузол) з внесенням відповідних змін до технічного паспорта будинку, які розташовані у будинку гуртожитку АДРЕСА_4 .
Доручено: Суворовській районній адміністрації Одеської міської ради укласти договір найму з ОСОБА_2 на вказані приміщення; ОСГ «Заболотного-26А» на підставі договору найму укласти з ОСОБА_2 договір про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій; у разі звернення ОСОБА_2 оформити та видати їй необхідні документи для приватизації вказаних приміщень.
На виконання рішення Одеської міської ради від 29 жовтня 2014 року             № 5587-VI 15 грудня 2014 року Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради уклала договір найму житла з ОСОБА_2  про надання їй та членам її сім`ї у безстрокове користування зазначених житлових та допоміжних приміщень.
Суди також встановили, що спірне житлове приміщення (кімнати НОМЕР_1 та    НОМЕР_2 у будинку гуртожитку АДРЕСА_4 ) перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_2 .
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;        2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як видно із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, оскаржуються на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
У частині першій статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У частині першій статті 61 Житлового кодексу Української РСР зазначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер (частина друга    статті 61 Житлового кодексу Української РСР).
Відповідно до пункту 2-1 частини першої статті 18 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону після передачі гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону: приймають рішення відповідно до глави 4 «Користування гуртожитками» Житлового кодексу Української РСР про надання жилої площі в гуртожитку з укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку мешканцям таких гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, та видають їм спеціальні ордери на право вселення на відповідну жилу площу в гуртожитку; приймають рішення відповідно до глави 59 «Найм (оренда) житла» Цивільного кодексу України про надання житла в гуртожитку за договором найму (оренди) житла на певний строк за плату іншим мешканцям таких гуртожитків, на яких не поширюється дія цього Закону.
За статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.
Територіальні громади сіл, селищ, міст, районів у містах безпосередньо або через органи місцевого самоврядування можуть об`єднувати на договірних засадах на праві спільної власності об`єкти права комунальної власності, а також кошти місцевих бюджетів для виконання спільних проектів або для спільного фінансування (утримання) комунальних підприємств, установ та організацій і створювати для цього відповідні органи і служби.
Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад.
Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
На території Суворовського району м. Одеси, де знаходяться спірне житло та відповідно ОСГ «Заболотного-26А», виконавчим органом Одеської міської ради є Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, яка створена останньою з метою реалізації функцій місцевого самоврядування згідно із Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що ОСГ «Заболотного-26А» не наділено повноваженнями укладати договори найму житлових приміщень у вказаному гуртожитку з його мешканцями або з іншими особами. Тобто ОСГ «Заболотного-26А», укладаючи договір найму житлового приміщення з ОСОБА_1 , не було належним наймодавцем, а отже, не мало право на укладання відповідного договору 15 листопада 2014 року на виконання рішення суду від 04 листопада 2014 року у справі № 523/15674/14-ц.
Разом із цим рішення суду першої інстанції, на виконання якого і було укладено спірний правочин між ОСГ «Заболотного-26А» та ОСОБА_1 ,       24 жовтня 2019 року скасовано постановою Одеського апеляційного суду.
За частиною першою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладання та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом.
Згідно із статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.         
Відповідно до частин першої-третьої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.  Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У частинах першій та другій статті 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 
Суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано встановили, що спірний договір найму житла у будинку гуртожитку від 15 листопада 2014 року був укладений наймодавцем (ОСГ «Заболотного-26А»), який не був власником відповідного приміщення, оскільки останнє перебувало у комунальній власності Одеської міської ради. Крім того, цей правочин був укладений у той час, коли спірне приміщення згідно з рішенням Одеської міської ради від 29 жовтня 2014 року № 5587-VI вже було передано у користування ОСОБА_2 та членів її сім`ї.
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що спірний договір найму житла від 15 листопада 2014 року укладений з недотриманням законодавства України, порушує житлові права ОСОБА_2 , а тому наявні підстави для визнання його недійсним.
У статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).
Враховуючи, що реєстрація місця проживання ОСОБА_1 у спірному житлі була здійснена на підставі договору, який визнаний недійсним, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків, що за таких підстав ОСОБА_1 не набував права користування відповідним житловим приміщенням та має бути знятий з реєстраційного обліку місця проживання за цією адресою.
Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовано встановив, що в цій справі задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 унеможливлює задоволення первісного позову ОСОБА_1 , оскільки суди належним чином встановили відсутність в останнього правових підстав на проживання у спірному житлі (кімнатах гуртожитку), а тому заявлені ним позовні вимоги про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні відповідним житловим приміщенням шляхом вселення є безпідставними, а отже, не підлягають задоволенню.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Суди першої та апеляційної інстанцій, установивши належним чином фактичні обставини справи, ухвалили законні та обґрунтовані рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 .
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 24 вересня 2018 року в справі № 641/11590/15-ц, від 05 вересня 2018 року в справі № 750/11769/14-ц, від 03 жовтня 2018 року в справі           № 461/3584/16-ц, від 25 лютого 2020 року в справі № 161/4005/19, від            21 січня 2020 року в справі № 446/2033/16-ц, від 15 січня 2020 року в справі № 754/613/18, від 14 травня 2020 року в справі № 336/1773/17, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
У справі № 641/11590/15-ц та у справі, яка переглядається, різні предмети спору. Зокрема, у першій справі пред`явлено вимогу про поворот виконання заочного рішення суду у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки; натомість у другій справі - спір про користування житловим приміщенням (кімнатами у гуртожитку).
У справі № 750/11769/14-ц та у справі, яка переглядається, різні предмети спору, зокрема у наведеній справі - поворот виконання рішення суду у справі про стягнення боргу за оплату житлово-комунальних послуг, інфляційних втрат та 3 % річних.
У справі № 461/3584/16-ц та у справі, яка переглядається, різні предмети спору, зокрема у наведеній справі - скарга на дії державного виконавця.
У справі № 161/4005/19 та у справі, яка переглядається, різні предмети спору, зокрема у наведеній справі - визнання недійсними результатів прилюдних торгів у виконавчому провадженні.
У справі № 446/2033/16-ц та у справі, яка переглядається, різні предмети спору, зокрема у наведеній справі - стягнення заборгованості за договором позики в солідарному порядку.
У справі № 754/613/18 та у справі, яка переглядається, різні предмети спору, зокрема у наведеній справі - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
У справі № 336/1773/17 та у справі, яка переглядається, установлені різні фактичні обставини на підставі наданих доказів.
У постанові від 14 травня 2020 року в справі № 336/1773/17 Верховний Суд, погодившись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову про зняття з реєстрації місця проживання, виходив із того, що відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права. Верховний Суд вважав правильними висновки судів про відмову в позові з тих підстав, що «заявлена у цій справі вимога про зняття з реєстраційного обліку місця проживання відповідача у відповідній квартирі не може бути задоволена у розумінні статті 16 ЦК України, оскільки поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше), вимог про що позивачем не заявлено».
Натомість у справі, яка переглядається, позивачем за зустрічним позовом, крім вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку у спірному житлі, також було заявлено вимогу про оспорення житлових прав відповідача, а саме права на користування відповідним житловим приміщенням, шляхом визнання недійсним договору найму відповідного житлового приміщення.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих справах та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, предмет позову та встановлені фактичні обставини.
Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.
Проаналізувавши зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої  та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення в цій справі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначили норми права, які підлягали застосуванню.
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:	В. М. Ігнатенко       С. О. Карпенко       В. А. Стрільчук