УХВАЛА
31 серпня 2022 року
м. Київ
справа № 761/154/20
провадження № 51 - 2304 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                        ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 18 травня 2022 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12019100100008316 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Локітка, Тлумацького району, Івано-Франківської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі – КК України), 
встановив:
За ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року клопотання захисника ОСОБА_7 задоволено, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та звільнено його від кримінальної відповідальності.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він 29 серпня 2019 року приблизно об 11:11 год., перебуваючи біля центрального входу до Михайлівського Золотоверхого собору, що за адресою: м. Київ, площа Михайлівська, 1, а саме біля фотографій полеглих бійців ООС, підійшов із ззаду до потерпілого ОСОБА_4 та умисно наніс один удар по голові та один удар по обличчю. Того ж дня приблизно об 11:15 год.  ОСОБА_6 продовжив наносити удари по обличчю потерпілому ОСОБА_4 , чим спричинив останньому легкі тілесні ушкодження.
Київський апеляційний суд ухвалою від 18 травня 2022 року апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 залишив без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року – без змін. 
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника потерпілого ОСОБА_5 в якій він порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень та призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що судами першої та апеляційної інстанції не виконано процесуальних зобов`язань за статтями 3 та 14 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також не враховано релевантної практики Європейського Суду. Посилається на те, що органом досудового розслідування необґрунтовано перекваліфіковано дії ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 161 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України. Зазначає, що потерпілий ОСОБА_4 не був повідомлений про зміну кваліфікації, а також йому не надано доступ до матеріалів досудового розслідування перед їх направленням до суду. При цьому, суди також залишили поза увагою, що потерпілий став жертвою злочину, вчиненого за ознаками сексуальної орієнтації. Зазначає, що в суді першої інстанції подані стороною потерпілих клопотання про повернення обвинувального акта та скарга на дії органів досудового розслідування «не отримали свого реального і практичного розгляду». 
Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України), суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Так, положеннями ст. 49 КК України визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Зокрема, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки (ці строки диференційовані залежно від тяжкості вчиненого злочину); протягом цих строків особа не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину; особа не ухилялася від досудового слідства або суду; законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.
При цьому необхідно зауважити, що застосування норм матеріального кримінального права можливе лише одночасно із застосуванням норм кримінального процесуального закону.
Процесуальні аспекти звільнення від кримінальної відповідальності визначені у статтях 285-289 КПК України. Зокрема, ч. 2 ст. 285 КПК України зобов`язує суд роз`яснити особі, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, право на таке звільнення.
Обвинувачений, щодо якого передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, має як право на таке звільнення (ст. 49 КК України, ч. 1 ст. 285 КПК України), так і право на проведення судового провадження в повному обсязі в загальному порядку (ч. 3 ст. 285 КПК України). Відповідно й обрання тої чи іншої лінії процесуальної поведінки залежить від вибору самого обвинуваченого.
Згідно з ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Зазначені вище нормативні положення є імперативними та спрямовані на реалізацію вимог засади змагальності сторін, згідно з якими суд, залишаючись об`єктивним і неупередженим, повинен створити необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК України), а також засади диспозитивності, за якою сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених кримінальним процесуальним законом (ч. 1 ст. 26 КПК України).
Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Місцевий суд, встановивши обставини, передбачені ст. 284 КПК України, відповідно до вимог ч. 3 ст. 288 цього Кодексу своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності.
У даному випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності є не правом, а обов`язком суду.
Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, під час судового засідання в суді першої інстанції, захисник ОСОБА_7 заявив клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_6 та закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності.
Суд першої інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК України, невідкладно розглянув заявлене клопотання; встановив, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до проступків і згідно з п. 1 ч. 1ст. 49 цього Кодексу з часу його скоєння (29 серпня 2019 року) по час розгляду судом кримінального провадження (21 грудня 2021 року) минуло більше 2 років; строк давності притягнення до кримінальної відповідальності закінчився і матеріали провадження не містять даних про те, що перебіг давності переривався або зупинявся відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 280 та ч. 1 ст. 335 КПК України, а тому обґрунтовано дійшов висновку про необхідність закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 цього Кодексу.
Згідно із ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. 
Частиною 3 ст. 337 КПК України встановлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Колегія суддів наголошує, що відповідно до кримінального процесуального законодавства, суди позбавлені процесуальної можливості для констатації наявності в діях особи складу більш тяжкого кримінального правопорушення, аніж те, яке зазначено прокурором у обвинувальному акті.
Таким чином, доводи представника потерпілого з приводу того, що дії ОСОБА_6 підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 161 КК України, є безпідставними.
Між тим, колегія суддів звертає увагу представника потерпілого на те, що відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 29 липня 2021 року, яка містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, під час підготовчого судового засідання по даному кримінальному провадженню місцевий суд, розглянувши клопотання представника потерпілого щодо повернення обвинувального акта та скаргу на дії органу досудового розслідування з приводу не відкриття матеріалів досудового розслідування потерпілій стороні, мотивовано відмовив у їх задоволенні.
У зв`язку з цим, доводи представника потерпілого в цій частині є надуманими.
З огляду на наведене, переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій та вмотивованість їх висновків у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, представником потерпілого у касаційній скарзі наведено не було, і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається.
Отже, касаційна скарга представника потерпілого не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 412 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року та ухвали Київського апеляційного суду від 18 травня 2022 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Рішення суду першої та апеляційної інстанції є належно вмотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги представника потерпілого та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 18 травня 2022 року стосовно ОСОБА_6 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                      ОСОБА_3