ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2022 року
м. Київ
справа № 757/65996/17-ц
провадження № 61-70св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Кредит Європа Банк»,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Кредит Європа Банк», подану адвокатом Кондрашиним Ігорем Вадимовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства (далі - АТ) «Кредит Європа Банк» про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позову вказував, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 3 березня 2017 позов АТ «Кредит Європа Банк» задоволено частково і в рахунок погашення його заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 00012-ML-000000001848 від 3 серпня 2011 року в сумі 3 664 552,59 грн звернено стягнення на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 135,9 кв.м, яка є предметом іпотеки за договором іпотеки № 00012-ML-000000001848/1 від 3 серпня 
2011 року, шляхом визнання права власності на квартиру за АТ «Кредит Європа Банк». 
Згідно з вказаним рішенням суду ринкова вартість предмета іпотеки без податку на додану вартість складає 4 401 667 грн, тобто сума вартості предмета іпотеки перевищує суму заборгованості за забезпеченим іпотекою кредитним договором. Банк добровільно не бажає повернути різницю коштів, мотивуючи відмову тим, що іпотекодержатель не зареєстрував право власності на предмет іпотеки за собою.
За таких обставин просив стягнути різницю між ринковою вартістю предмета іпотеки в сумі 4 401 667 грн та кредитною заборгованістю в сумі 3 664 552,59 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 травня 2019 року, ухваленим у складі судді Батрин О. В., відмовлено у задоволенні позову.
Суд першої інстанції виходив з того, що оскільки рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 3 березня 2017 року звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відповідача на іпотечне майно, тому до спірних правовідносин на підставі частини першої статті 8 ЦК України підлягають застосуванню положення статті 37 Закону України «Про іпотеку», що регулюють питання переходу та виникнення права власності на іпотечне майно в іпотекодержателя.
Місцевий суд зазначив, що на час проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем (29 листопада 2017 року) її вартість з урахуванням податку на додану вартість складала 2 894 670 грн, а без урахування такого податку - 2 412 225 грн. Встановивши, що вартість предмета іпотеки на час здійснення реєстрації права власності на нього за відповідачем не перевищує розмір заборгованості позивача, в рахунок якої звернено стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позову та відмову з цих підстав у його задоволенні.
Крім того, суд першої інстанції врахував, що на час звернення ОСОБА_1 з позовом про стягнення різниці між ринковою вартістю іпотеки та кредитною заборгованістю (6 листопада 2017 року) його права не були порушеними, оскільки відповідач набув право власності на предмет іпотеки 29 листопада 2017 року.
Постановою Київського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 травня 2019 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнено з АТ «Кредит Європа Банк» на користь 
ОСОБА_1 737 114,41 грн та судовий збір в сумі 18 427,85 грн, а всього - 755 542,26 грн.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не могла бути застосована Голосіївським районним судом міста Києва, однак рішення цього суду від 3 березня 2017 року є остаточним, набрало законної сили, питання щодо визнання права власності за банком вирішене і позивач таке право втратив.
Апеляційний суд зазначив, що оскільки стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки передбачає позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а банк обрав судовий спосіб захисту - на підставі рішення суду, тому відповідно до частини першої статті 8 ЦК України до спірних правовідносин підлягають застосуванню за аналогією закону статті 38, 39 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку» з урахуванням 
частини шостої статті 38 цього Закону ціна предмета іпотеки визначається судом на підставі оцінки майна. Частина сьома статті 38 цього Закону визначає, що розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта коштів повертається іпотекодавцю.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обов`язок банку відшкодувати ОСОБА_1 решту коштів у розмірі 737 114,41 грн (4 401 667 грн (вартість предмета іпотеки) - 3 664 552,59 грн (розмір заборгованості за забезпеченим зобов`язанням)).
Дійшовши такого висновку, апеляційний суд врахував, що вартість квартири, за якою вона переходить у власність банка, встановлена рішенням суду і така вартість не може змінитися в ході продажу (стаття 38 Закону України «Про іпотеку») чи прилюдних торгів (стаття 41 Закону України «Про іпотеку»), оскільки ні продаж, ні торги не відбуваються. Ціна також не може змінитися в ході реєстрації права власності, оскільки стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, тому не має значення момент здійснення реєстрації права власності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У січні 2020 року представник АТ «Кредит Європа Банк»- адвокат 
Кондрашин І. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року і залишити в силі рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 травня 2019 року.
Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку суду апеляційної інстанції про порушення права позивача на момент подання позову, оскільки у останнього не виникло право вимагати від банка сплати грошових коштів за квартиру, яка на той час у власність останнього не перейшла. Вважає, що суд апеляційної інстанції не врахував, що саме по собі ухвалення судом рішення про визнання права власності на предмет іпотеки не свідчить про набуття іпотекодержателем права власності на це майно, оскільки таке право виникає з моменту державної реєстрації. З часу ухвалення рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки до дати здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком позивач не втрачав право власності на спірну квартиру, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У постанові апеляційного суду відсутні мотиви на спростування вказаних висновків суду першої інстанції.
Помилковим, на думку заявника, є висновок суду апеляційної інстанції про застосування до спірних правовідносин статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», якими врегульовано продаж предмета іпотеки і отримання іпотекодержателем грошових коштів. При цьому стаття 37 Закону України «Про іпотеку» регулює передачу, набуття права власності на предмет іпотеки, не пов`язаний з його продажем і отриманням грошових коштів.
Вказує про недоведення позивачем того, що на момент державної реєстрації за відповідачем права власності на предмет іпотеки його вартість перевищувала заборгованість за забезпеченим іпотекою зобов`язанням.
Позиція інших учасників справи
У серпні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Вінокуров В. О. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та додержання норм процесуального права, просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 21 лютого 
2022 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 3 березня 2017 року у справі № 752/14621/15, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання споживчого 
кредиту № 00012-ML-000000001848 від 3 серпня 2011 року у сумі 3 664 552,59 грн звернено стягнення на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 135,9 кв.м, що належить на праві власності 
ОСОБА_2 та є предметом іпотеки за договором 
іпотеки № 00012-ML-000000001848/1 від 3 серпня 2011 року, шляхом визнання права власності на вказану квартиру за АТ «Кредит Європа Банк».
Зі змісту вказаного рішення суди встановили, що ринкова вартість предмета іпотеки становить без податку на додану вартість 4 401 667 грн, а заборгованість ОСОБА_1 перед банком складала 3 664 552,59 грн.
З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно суди встановили, що 29 листопада 2017 року о 11:12:48 відбулася державна реєстрація права власності АТ «Кредит Європа Банк» на квартиру 
АДРЕСА_1 загальною площею 135,9 кв.м, яка до цього моменту належала позивачу.
На час реєстрації права власності на вказану квартиру її вартість становила 2 894 670 грн з урахуванням податку на додану вартість та 2 412 225 грн - без урахування податку на додану вартість.
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги АТ «Кредит Європа Банк», поданої адвокатом Кондрашиним І. В., на постанову Київського апеляційного суду 
від 26 грудня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Стаття 575 ЦК України визначає, що іпотекою є застава нерухомого майна, яке залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України «Про іпотеку» тут і надалі в редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» визначає, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Відповідно до частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 
90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин статтю 38 Закону України «Про іпотеку», яка визначає право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу та статтю 39 Закону України «Про іпотеку», якою встановлено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом реалізації предмета іпотеки за рішенням суду, оскільки банк у передбачені вказаними статтями способи стягнення на предмет іпотеки не звертав; продаж предмета іпотеки не проводився і , як наслідок, грошові кошти від реалізації іпотечного майна банк не отримував.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Висновків про можливість застосування до подібних правовідносин 
статті 37 Закону України «Про іпотеки» дійшов Верховний Суд у постановах 
від 19 січня 2020 року у справі № 707/552/17 (провадження № 61-44335св18) та від 28 жовтня 2021 року у справі № 756/11048/15-ц 
(провадження № 61-8729св20).
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визначення у даній справі розміру перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, оскільки суд враховував вартість предмета іпотеки саме на час реєстрації права власності за банком на іпотечне майно.
У справі, що переглядається, суди встановили, що АТ «Кредит Європа Банк» набуло право власності на предмет іпотеки на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києві від 3 березня 2017 року у справі № 752/14621/15, яке набрало законної сили 24 липня 2017 року. Вказаним рішенням встановлено, що вартість квартири АДРЕСА_1 загальною площею 135,9 кв.м складає 4 401 667 грн, а розмір забезпечених іпотекою зобов`язань - 3 664 552,59 грн.
Крім того, суди встановили, що право власності на квартиру 
АДРЕСА_1 зареєстровано за АТ «Кредит Європа Банк» 29 листопада 2017 року, тобто після звернення позивача до суду із даним позовом.
Якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону) (стаття 8 ЦК України).
Застосування закону за аналогією закону допускається, якщо: відносини, щодо яких виник спір, за своїм характером потребують цивільно-правового регулювання; ці відносини не регулюються будь-якими конкретними нормами права; вирішити спір, що виник, неможливо, ґрунтуючись на засадах і змісті законодавства; є закон, який регулює подібні відносини і який може бути застосований за аналогією закону. Такі висновки наведені 
у пунктах 43-45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 
2020 року у справі № 909/337/19 (провадження № 12-35гс20).
У даній справі між сторонами виник спір щодо повернення перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя у зв`язку з набуттям банком у власність предмета іпотеки на підставі судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на іпотечне майно.
Враховуючи, що вказані відносини сторін не регулюються будь-якими конкретними нормами права, колегія суддів вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин частину третю статті 37 Закону України «Про іпотеку.
За змістом частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» розмір перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя визначається на момент набуття предмета іпотеки у власність.
У справі, що переглядається, на час звернення до суду з позовом АТ «Кредит Європа Банк» не зареєструвало за собою право власності на іпотечне майно, тому відсутні підстави визначення розміру перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя з урахування вартості майна на час реєстрації за іпотекодавцем права власності на предмет іпотеки.
У постановах Верховного Суду від 19 січня 2020 року у справі № 707/552/17 (провадження № 61-44335св18) та від 28 жовтня 2021 року 
у справі № 756/11048/15-ц (провадження № 61-8729св20), визначаючи розмір перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, касаційний суд враховував вартість предмета іпотеки саме на час набрання законної сили судовим рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодавцем права власності на іпотечне майно.
Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про необхідність визначення вартості предмета іпотеки на час реєстрації за іпотекодавцем права власності на предмет іпотеки не відповідає висновкам Верховного Суду щодо застосування статті 37 Закону України «Про іпотеку» у подібних правовідносинах, викладеним у постановах від 19 січня 2020 року у справі № 707/552/17 (провадження № 61-44335св18) та від 28 жовтня 2021 року 
у справі № 756/11048/15-ц (провадження № 61-8729св20).
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 3 березня 2017 року у справі № 752/14621/15, яке набрало законної сили 24 липня 2017 року, встановлено, що вартість квартири АДРЕСА_1 складає 4 401 667 грн, а розмір забезпечених іпотекою зобов`язань - 3 664 552,59 грн.
Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Оскільки 90 відсотків вартості предмета іпотеки складає 3 961 500,30 грн (4 401 667 грн * 90%), з АТ «Кредит Європа Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 296 947,71 грн (3 961 500,30грн - 3 664 552,59 грн).
Згідно зі статтею 412 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягає застосуванню.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, касаційний суд змінює постанову суду апеляційної інстанції у його мотивувальній частині та зменшує розмір стягнених коштів з 737 114,41 грн до 296 947,71 грн.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частинами першою, шостою цієї статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи часткове задоволення касаційної скарги та зміну постанови апеляційного суду, на користь ОСОБА_1 за рахунок АТ «Кредит Європа Банк» підлягає відшкодуванню судовий збір за подання позову пропорційно задоволених вимог у розмірі 2 969,83 грн (40,29%*7 371,14 грн) та за подання апеляційної скарги пропорційно задоволених її вимог 4 454,75 грн (40,29%*11 056,71 грн), а всього 7 424,58 грн.
Крім того, на користь АТ «Кредит Європа Банк» за рахунок ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, пропорційно задоволених її вимог у розмірі 13 203,93 грн (59,71%*22 113,43 грн) 
Частиною десятою статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Отже, за результатом касаційного перегляду справи з ОСОБА_1 на користь АТ «Кредит Європа Банк» підлягають стягненню судові витрати у розмірі 5 779,35 грн (13 203,93 грн - 7 424,58 грн).
Керуючись статтями 400, 412 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Кредит Європа Банк», подану адвокатом Кондрашиним Ігорем Вадимовичем, задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови,та зменшивши розмір стягнених з Акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» на користь  ОСОБА_1 грошових коштів з 737 114,41 грн 
до 296 947,71 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного 
товариства «Кредит Європа Банк» 5 779,35  грн у відшкодування судових витрат.
Постанова набирає законної сили з моментуїї прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк В. А. Стрільчук