ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" червня 2022 р.           Справа№ 920/469/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Агрикової  О.В.
суддів:            Чорногуза М.Г. 
          Мальченко А.О. 
 
Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,
За участю представників сторін
від позивача - Пронюк В.Я.,
від відповідача - Сечін С.О.,
розглянувши апеляційну скаргу
Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення Господарського суду Сумської області від 30.11.2021 (повний текст рішення складено 10.02.2022)
у справі № 920/469/21 (суддя Джепа Ю.А.)
За позовом    Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до    Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго"
про    стягнення 359 686,35 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У 2021 році Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго" про стягнення 359 686,35 грн.
В обґрунтування позову позивач посилається на невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором постачання природного газу від 24.09.2019 року № 4094/1920-ТЕ-29 в частині своєчасної оплати вартості поставленого природного газу, у зв`язку з чим відповідачеві нараховано пеню, річні та інфляційні у відповідних розмірах.
07.07.2021 року до Господарського суду Сумської області від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої, представник останнього просив суд прийняти заяву про зменшення розміру позовних вимог та стягнути з відповідача борг у загальній сумі 359 686,35 грн., у тому числі: пеня у сумі 271 448,49 грн., 3 % річних у сумі 75 395,32 грн., інфляційні втрати у сумі 12 842,54 грн. та судові витрати.
Протокольною ухвалою 04.08.2021 року, яку, відповідно до частини п`ятої статті 233 ГПК України занесено до протоколу судового засідання, судом першої інстанції задоволено заяву представника позивача від 09.06.2021 року № 39/5-4185-21 про зменшення позовних вимог.
Рішенням Господарського суду Сумської області від 30.11.2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що нарахування пені, інфляційних та 3 % річних, виходячи з суми заборгованості за природний газ, яка була погашена до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є неправомірним.
Не погодившись із прийнятим рішенням, Акціонерное товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 30.11.2021 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції незаконне, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема скаржник зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми ст. 7 Закону України від 03.11.2016 року № 1730-VIII "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення", в редакції Закону України № 1639-ІХ від 14.07.2021 року "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", оскільки не брав до уваги, що відповідно до частинні першої статті 3 цього Закону для процедури врегулювання заборгованості шляхом реструктуризації, необхідною умовою є включення до реєстру, в якому буде міститись інформація щодо кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню. Скаржник вважає, що відповідно абзацу другого частину першої статті 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення", в редакції Закону України № 1639-ІХ від 14.07.2021 року, лише участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до статті 4 цього Закону не потребує обов`язкового включення до реєстру, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що списання нарахованих неустойки (штраф, пеня), інфляційних нарахувань, процентів річних не ставиться у залежність від виконання будь - яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до певної дати. Також скаржник наполягає, що для списання коштів, як складовою процедури врегулювання заборгованості,    необхідною умовою є включення до реєстру, в якому буде міститись інформація щодо кредиторської заборгованості. Суд першої інстанції не встановив такі обставини.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2022 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Мальченко А.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2022 року відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Сумської області від 30.11.2021 року, витребувано з Господарського суду Сумської області матеріали справи №920/469/21.
23.02.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (канцелярія) Північного апеляційного господарського суду з Господарського суду Сумської області надійшли матеріали справи №920/469/21.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Сумської області від 30.11.2021 року у справі №920/469/21, зупинено дію рішення Господарського суду Сумської області від 30.11.2021 року у справі №920/469/21 та призначено розгляд справи на 22.06.2022 року.
01.06.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.
В судовому засіданні 22.06.2022 року представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник відповідача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 24.09.2019 року між Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго" (відповідач) укладено договір № 4094/1920-ТЕ-29 постачання природнього газу (далі - договір). (т.1, а.с. 18-27).
Відповідно до пунктів 1.1 та 1.2 договору, позивач зобов`язується поставити відповідачеві природній газ, а відповідач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору. Природній газ, що постачається за цим договором, використовується позивачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.
На виконання умов договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 139 718 049,80 грн., що підтверджується відповідними актами приймання - передачі природного газу (т.1, а.с. 53-64).
Відповідно до пункту 6.1 договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу.
Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Отже, звертаючись з даним позовом, позивач вказує, що основна заборгованість у відповідача відсутня, проте оплату за переданий газ останній здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у строк, визначений договором, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги пункту 6.1 договору, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогами до відповідача про стягнення пені у сумі 271 448,49 грн., 3 відсотків річних у сумі 75 395,32 грн. та інфляційних втрат у сумі 12 842,54 грн., які нараховані виходячи з суми заборгованості помісячно з жовтня 2019 року по вересень 2020 року з урахуванням строків розрахунків визначених договором та здійснених відповідачем оплат.
Відповідно до     ст. 712 Цивільного кодексу України     (далі по тексту -     ЦК) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно     ст. 655 ЦК за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК).
Відповідно до     ст. 230 Господарського кодексу України     (далі по тексту -     ГК) штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
За статтею     ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 2     ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.                                                            
Водночас, 29.08.2021 набрав чинності Закон України від 14.07.2021 №1639-IX «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» (далі по тексту - Закон №1639-ІХ), яким, між іншим, внесено зміни до Закону України від 03.11.2016 №1730-VIII «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (далі по тексту - Закон №1730-VIII).
Закон №1730-VIII визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.
Відповідно до ст. 2 Закону №1730-VIII,     в редакції Закону №1639-IX, дія цього     Закону     поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ та послуги з його розподілу і транспортування, за теплову енергію, а також підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію.
Згідно з Ліцензійним реєстром НКРЕПК, розміщеним на його сайті відповідач є ліцензіатом з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, а також виробництва електричної енергії, в тому підпадає під дію положень Закону № 1730-VIII.        
За приписами ст. 1 Закону №1730-VIII,     в редакції Закону №1639-IX, заборгованість, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону (далі - заборгованість), (до такої кредиторської заборгованості, зокрема, включається заборгованість, щодо якої ухвалено судове рішення про стягнення або затверджено мирову угоду):
кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед постачальником природного газу, операторами газорозподільних систем, оператором газотранспортної системи та особою, що виконувала функції оператора газотранспортної системи до 31 грудня 2019 року включно, за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії (у тому числі за договорами купівлі-продажу природного газу для власних потреб, що був використаний виключно для виробництва теплової та електричної енергії), надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води (у тому числі у разі заміни сторони у зобов`язанні та/або у разі правонаступництва), а також послуги з його розподілу і транспортування;
процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості;
Згідно ч. 1 ст. 3 Закону №1730-VIII,     в редакції Закону №1639-IX, для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.
Участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до статті 4 цього Закону не потребує обов`язкового включення до реєстру.
Отже, для участі у процедурі врегулювання заборгованості не є обов`язковим включення відповідача до реєстру. 
Статтею 7 Закону №1730-VIII,     в редакції Закону №1639-IX, визначено, що нараховані на заборгованість за спожитий природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію, отриману для її подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, утворену станом на 1 червня 2021 року, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не можуть бути предметом подальшого продажу та врегульовуються у такий спосіб підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом, якщо погашення основної частини боргу здійснено до 1 червня 2021 року або до моменту укладення договорів про реструктуризацію відповідно до статті 5 цього Закону, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону.
Як вірно досліджено судом першої інстанції та перевірено колегіє суддів, згідно з Розрахунком штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних нарахувань ТОВ "Сумитеплоенерго" за договором від 24.09.2019 року № 4094/1920-ТЕ-29, станом на дату остаточного розрахунку, доданого до позову, заборгованість за природний газ остаточно сплачена Відповідачем за зобов`язаннями: жовтня 2019 року - 20.12.2019 року; листопада 2019 року - 21.01.2020 року; грудня 2019 року - 18.02.2020 року; січня 2020 року - 13.03.2020 року; лютого 2020 року - 24.03.2020 року; березня 2020 року - 26.03.2020 року; квітня 2020 року - 17.04.2020 року; травня 2020 року - 23.04.2020 року; червня 2020 року - 28.04.2020 року; липня 2020 року - 30.04.2020 року; серпня 2020 року - 10.11.2020 року; вересня 2020 року - 04.12.2020 року, тобто - до 31 грудня 2020 року та відповідно до 01 червня 2021 року.
Відтак, з викладеного вище вбачається, що заборгованість за Договором повністю погашена відповідачем до 01.06.2021 року, а тому пеня, 3% річних та інфляційні втрати підлягають списанню з дня набрання чинності Законом №1639-IX, тобто з 29.08.2021 року.
За таких обставин, відсутні підстави для стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вказані нарахування підлягають списанню в порядку ст. 7 Закону №1730-VIII, в редакції Закону №1639-IX.
Відповідно до установленої судової практики Верховного Суду частина третя статті 7 вказаного Закону є нормою прямої дії. Виконання цієї норми Закону не потребує від відповідача вчинення будь-яких дій. Право на списання неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних поставлено у залежність лише до умови погашення основної заборгованості за отриманий природний газ у строк до набрання чинності цим Законом. Застосування даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої статтями 1, 2, 3 Закону, за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом (пункт 30 постанови від 02.10.2020 року у справі 911/19/19 постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, постанови колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.06.2019 року у справі № 905/1964/18, від 07.11.2019 року у справі № 920/67/19, від 29.05.2019 року у справі № 916/2279/18, від 10.06.2019 року у справі 904/4592/18; та інші).
Отже, виходячи з доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить із того, що у даному випадку викладення законодавцем положень статті 7 Закону у новій редакції не є підставою для зміни судової практики і відступлення від висновку, що така норма є нормою прямої дії у правовідносинах щодо списання нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, оскільки фактично зміни стосувалися текстуально лише дати, до якої має бути здійснено погашення основної частини боргу, та дати виникнення боргу (до 01.06.2021 року). Суть правовідносин не змінилась.
У постанові від 19.01.2022 року у справі № 924/298/21 Верховний Суд також дійшов висновку, що внаслідок набрання чинності наведеними законодавчими положеннями у новій редакції відбулася зміна умов, обов`язкових для можливості списання неустойки (штрафу, пені), інфляційних втрат, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію, отриману для її подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, а саме - така заборгованість повинна утворитися станом на 01.06.2021 року, крім того, погашення основної частини боргу повинно відбутися до 01.06.2021 року або до моменту укладення договору про реструктуризацію.
Колегія суддів вважає, що доповнення статті 3 Закону абзацом другим такого змісту: "Участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до статті 4 цього Закону не потребує обов`язкового включення до реєстру", не свідчить, що виключно в такому випадку (проведення взаєморозрахунків) допускається здійснення заходів на виконання Закону без    включення до реєстру.
На думку колегії суддів, така норма не впливає на вищенаведений висновок щодо застосування норми статті 7 Закону, яка прямо не передбачає обов`язковість такої умови (включення до реєстру) для списання нарахувань на заборгованість за спожитий газ, і пов`язує право на списання цих сум у залежність лише до умови погашення основної заборгованості за отриманий природний газ - у строк до 01 червня 2021 року.
Отже, колегія суддів відхиляє аргументи позивача, що із змісту частини першої статті 3 Закон України від 03.11.2016 № 1730-VIII "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення", у редакції Закону України від 14.07.2021 року №1639-IX, що передбачає, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, випливає, що його дія поширюється лише на учасників, що включені до реєстру.
Колегія суддів звертає увагу, що сферу дії визначає преамбула та стаття 2 Закону України від 03.11.2016 року № 1730-VIII "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення", у редакції Закону України від 14.07.2021 року №1639-IX, відповідно до якої його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ. У цьому Законі прямо не передбачено та не обумовлено, що його положення застосовуються лише до учасників, що включені до реєстру (для порівняння, стаття 2 Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", що регулює подібні правовідносини прямо визначає, що його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості за придбаний у НАК "Нафтогаз України" природний газ, послуги з його розподілу і транспортування та виключно на суб`єктів ринку природного газу, що включені до Реєстру).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.06.2022 року у справі №920/526/21.
Відповідно до п.п. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до ч.1, ч.4, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Неодноразове ухвалення судових рішень, які суперечать одне одному, може створити ситуацію юридичної невизначеності, що спричинить зменшення довіри до судової системи, тоді як ця довіра є важливим елементом держави, що керується принципом верховенства права (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінчіч та інші проти Сербії», заява № 44698/06).Право на справедливий суд, визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), також пов`язане з вимогами єдиного застосування закону. Розбіжності в тлумаченні правових норм можуть сприйматися як невід`ємна риса судової системи, що складається з певної мережі судів. Тобто різні суди можуть дійти неоднакових, але водночас раціональних та обґрунтованих висновків стосовно подібного юридичного питання, з подібними фактичними обставинами. Однак за певних обставин суперечливі рішення національних судів, особливо найвищих інстанцій, можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано в пункті 1 статті 6 Конвенції. У цьому контексті треба проаналізувати: чи глибинні та довготривалі розбіжності в судовій практиці національних судів, чи національне право пропонує засоби для подолання таких розбіжностей, чи ці засоби застосовуються, і якщо застосовуються, то якими є наслідки (рішення ЄСПЛ у справі «Томіч та інші проти Чорногорії», заява № 18650/09, у справі «Шахін і Шахін проти Туреччини», заява № 13279/05).
На підстав вищенаведеного, з метою дотримання принципу юридичної визначеності та забезпечення єдності судової практики, колегія суддів при вирішенні даної справи виходить саме з вищевказаних висновків  викладених в постанові Верховного Суду від 07.06.2022 року у справі № 920/526/21.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що норми статті 7 Закону України від 03.11.2016 року № 1730-VIII "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення", у редакції Закону України від 14.07.2021 року №1639-IX, виключають можливість застосування відносно відповідача відповідальності у вигляді стягнення штрафних та компенсаційних нарахувань, оскільки заборгованість за договором повністю погашена відповідачем до 01.06.2021 року. У такому разі обставини включення до реєстру не мають значення.
Зважаючи на те, що відповідно до частини першої та другої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави, Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, і в даному випадку законодавець, впроваджуючи заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, прямо передбачив звільнення боржників від відповідальності за несвоєчасну сплату заборгованості за спожитий природний газ шляхом списання неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на суми основної заборгованості за договорами поставки природного газу за умов її погашення боржниками у встановлений строк, що свідчить про відсутність порушення прав позивача за будь-яких обставин, колегія суддів  не вбачає жодних підстав для стягнення цієї заборгованості у судовому порядку.
Отже, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах. 
Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня  2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано скаржнику вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається. 
Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника. 
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.   Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Сумської області від 30.11.2021 року у справі №920/469/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 30.11.2021 року у справі № 920/469/21 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Сумської області від 30.11.2021 року у справі № 920/469/21.

4. Повернути до Господарського суду Сумської області матеріали справи №920/469/21.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 22.06.2022 року.

Головуючий суддя                                                            О.В. Агрикова 

Судді                                                                                М.Г. Чорногуз

                                                                                А.О. Мальченко