П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
15 червня 2022 року                                                                                           м. Київ
         
Справа № 755/18218/21
Провадження: № 22-ц/824/6467/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Вербової І.М., Нежури В.А.,
секретар Івасенко І.А.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дзядевич Лариси Вікторівни в інтересах Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві 
на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Чех Н.А.,
у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві до ОСОБА_2 про стягнення коштів,
 
                                                 в с т а н о в и в :
 
У жовтні 2021 року Дзядевич Л.В. в інтересах Головного управління ПФУ в м. Києві звернулася до суду із позовом, обґрунтувавши його тим, що на обліку в управлінні перебував ОСОБА_2 , який отримував пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі  Закону України № 2262-ХІІ). Згідно норм даного Закону у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України та інших військових формувань, виплата пенсії на час їх служби припиняється. У зв`язку з тим, що відповідач уклав контракт про проходження служб в Державній службі України з надзвичайних ситуацій, з 01.01.2017 року управління припинило виплату пенсії. Враховуючи викладене, утворилась переплата пенсії в період з 01.01.2017 року по 31.05.2020 року в розмірі 261 275,63 грн. На адресу відповідача були направлені відповідні листи з вимогою про повернення коштів, які ним залишені без уваги, безпідставно отримані бюджетні кошти повернуті не були. За викладених обставин, просила стягнути з ОСОБА_2 на користь Головного управління ПФУ в м. Києві безпідставно отримані кошти у сумі 261 275,63 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року позов ГУ Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення коштів залишено без задоволення.
 Не погодившись із таким судовим рішенням, Дзядевич Л.В. в інтересах ГУ Пенсійного фонду України в м. Києвінаправила апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що з 01.01.2017 року управління припинило виплату пенсії відповідачу, оскільки відсутні підстави для продовження її виплати у зв`язку з укладенням відповідачем контракту про проходження служби в ДСУНС. Посилалась на ч. 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», згідно якої пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийняття на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється. Вказала, що поширення даної норми на інші періоди служби, крім військової, законодавством не передбачено. Окрім того відмітила, що у цьому випадку підлягають застосуванню правила ст. 1212 ЦК України, які встановлюють порядок повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, та застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Також звернула увагу на передбачений рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Москаль проти Польщі» (заява №10373/05) принцип «належного урядування», який не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 18 квітня та 16 травня 2022 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Ковальова Ю.О. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що відповідач був прийнятий на службу цивільного захисту  за контрактом під час дії особливого періоду, а тому на нього розповсюджується дія ч. 3 ст. 2 Закону України Закону № 2262-ХІІ щодо не припинення виплати пенсійного забезпечення. Також звернула увагу на те, що Окружним адміністративним судом 12 квітня  2022 року було задоволено позов ОСОБА_2 до ГУ ПФУ у м. Києві про визнання протиправними дій ПФУ щодо припинення нарахування та виплати пенсійного забезпечення з 01.06.2020 року, а також  поновлення нарахування та виплати пенсійного забезпечення.
В судовому засіданні адвокат Ковальова Ю.О. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник ГУ ПФУ в м. Києві  в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи бувповідомлений  належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за йоговідсутності. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 02.10.2012 року ОСОБА_2  був звільнений у відставку з Збройних Сил України. 
З 20.10.2012 року йому була призначена пенсія за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» довічно, розмір пенсії - 3 503,99 грн.
З 01.11.2016 року  ОСОБА_2  прийнятий на службу цивільного захисту за контрактом в ДСНС України.
02.11.2016 року  ОСОБА_2  подав заяву про призупинення виплати пенсійного забезпечення у зв`язку з призовом на службу цивільного захисту з 01.11.2016 року. Наказ Державної служби України надзвичайних ситуацій № 579 від 01.11.2016 року.
Згідно атестату № 2496, виплату пенсії ОСОБА_2 припинено по причині зарахування на військову службу.
В січні 2017 року ОСОБА_2 подав заяву про поновлення виплати пенсії у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
З протоколу за пенсійною справою № 2601019571 слідує, що ГУ ПФУ призначило відповідачу пенсію згідно Закону України № 2262-ХІІ від 09.04.1992 року, з 07.01.2017 року довічно, розмір пенсії - 3 503,99 грн. В даному протоколі міститься інформація про те, що відповідач працює.
В квітні 2018 року відповідачу здійснено перерахунок пенсії, згідно якого розмір пенсійного забезпечення з травня 2018 року склав 6 461,25 грн.
Згідно атестату № 855, виплату пенсії ОСОБА_2 припинено по причині поновлення на службі, пенсія у розмірі 9 418,50 грн. виплачена по 31.05.2020 року.
Згідно розрахунку на виплату пенсії в період з 01.01.2017 року по 31.05.2020 року відповідачу виплачено 261 275,63 грн. пенсійного забезпечення. Дані кошти позивач просить стягнути з відповідача, оскільки вважає, що останній не мав правових підстав для її отримання у зв`язку з поновленням на службі.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач був прийнятий на службу цивільного захисту  за контрактом під час дії особливого періоду, а тому на нього розповсюджується дія ч. 3 ст. 2 Закону України Закону № 2262-ХІІ щодо не припинення виплати йому пенсійного забезпечення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2262-XII військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.
Частиною 2 ст. 2 Закону №2262-XIIпередбачено, що пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, органів та підрозділів цивільного захисту, податкової міліції та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється. При наступному звільненні із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення.
Пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу під час часткової чи загальної мобілізації, на особливий період або прийняття на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту виплата пенсій на час такої служби не припиняється. Після звільнення із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням додаткової вислуги років від часу повторного прийняття їх на службу до дня демобілізації або звільнення. Якщо новий розмір пенсії цих осіб буде нижчим за розмір, який вони отримували до повторного прийняття їх на службу, виплата їм пенсій здійснюється у розмірі, який вони отримували до призову або прийняття на службу у зв`язку з мобілізацією, на особливий період (ч. 3 ст. 2 Закону №2262-XII).
Відповідно до статті 1 Закону України "Про оборону України" від 06.12.1991 №1932-XII, особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Аналогічне визначення особливого періоду надано і в статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі - Закон № 3543-XII), якою передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової).
Крім того, статтею 1 Закону № 3543-XII визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Згідно з абзацом четвертим статті 1 вищезазначеного Закону завданням мобілізації є, зокрема, здійснення комплексу заходів, спрямованих на переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, організацію і штати воєнного часу.
Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Так, на підставі Указів Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014, від 06 травня 2014 року №454/2014, від 21 липня 2014 року №607/2014 та від 14 січня 2015 року №15/2015, на Україні діяла часткова мобілізація, отже, з 17 березня 2014 року в Україні діє особливий період, що є загальновідомим фактом.
До того ж, слід звернути увагу й на те, що сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію. Закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення такого стану, a тому суд колегія суддів доходить висновку, що на час виникнення спірних правовідносин в Україні діяв особливий період.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №813/1919/16, від 27 березня 2020 року у справі №806/1286/17.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на відповідача розповсюджуються норми частини 2 статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», якими визначено, що пенсійне забезпечення на час дії особливого періоду не припиняється, а тому в позові ГУ ПФУ в м. Києві слід відмовити.
Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.
Ураховуючи вищевикладене,  колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись  ст.ст. 367, 368, 374, 375,  381-384 ЦПК України,суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  Дзядевич Лариси Вікторівни в інтересах Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 27 червня 2022 року

 
Головуючий                                                                                              Т.О. Невідома

Судді                                                                                                          І.М. Вербова

                                                                                                                    В.А. Нежура