П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

7 червня 2022 року                                                                                          місто  Київ
                                                                                                               справа № 756/16385/21
                                                                                           провадження №22-ц/824/ 4484/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,
 
сторони: 
позивач -   ОСОБА_1 
відповідач -  ОСОБА_2 
 
розглянувши  у порядку письмового провадження  апеляційні скарги  представника ОСОБА_1 , подані адвокатом  Фадєєвою Наталією Ігорівною, та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом  Ілясовим Олександром Олександровичем,
на  рішення Оболонського  районного суду  м.Києва від 2 грудня 2021 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м.Києва від 16 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Шролик І.С., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та пені по аліментах,-
            
В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася  до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та пені по аліментах.
Позов обґрунтовано тим, що  позивачка ОСОБА_1 як мати є законним представником дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач у шлюбі з відповідачем не перебувала і не перебуває.
Діти від народження постійно проживають з матір`ю, з 24 травня 2018 року в квартирі АДРЕСА_1 .
Відповідач з позивачем та дітьми не проживає, спільного господарства не веде, з дітьми спілкується час від часу.
11 серпня 2021 року Оболонським райооним судом м.Києва  видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх  дітей в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але   не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 18 травня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття.
На підставі судового наказу відкрито виконавче провадження №66534917.
Відповідно до розрахунку заборгованості  по аліментах станом на 11 жовтня 2021 року заборгованість по аліментах становить 26529,09 грн.
Неустойка за період з 18 травня 2021 року по 11 жовтня 2021 року складає 38732,47 грн.
 Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 2 грудня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та пені по аліментах.
Додатковим рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 16 грудня 2021 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ілясова О.О.  про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.
Не погоджуючись з  рішенням суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з аліментів та пені, представник позивача  ОСОБА_1 -  адвокат Фадєєва Н.І. подала апеляційну скаргу, в який просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В апеляційній скарзі зазначає про те, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про те, що відповідач не був обізнаний про стягнення аліментів, не має матеріальної змоги сплатити борг по аліментах, що прострочення по виплаті аліментів відбулось не з вини відповідача.
Не погоджуючись з додатковим рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Фадєєва Н.І. подала апеляційну скаргу, в який просила скасувати повністю додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ілясова О.О. про ухвалення додаткового рішення відмовити повністю. В апеляційній скарзі зазначає про те, що у разі скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції та ухвалення рішення про задоволення позову, як того просить апелянт в апеляційній скарзі, перестануть існувати підстави покладення судових витрат на позивача згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України. Крім того, апелянт зазначає про те, що  позивачу невідомо про те, яким чином суд досліджував її фінансовий стан при вирішенні питання про стягнення судових витрат, оскільки матеріали справи дійти до таких висновків можливості не дають, а в судовому засіданні 16 грудня 2021 року позивач участі не брала. Далі наголошує, що ні договір про надання правової допомоги, ні додаткова угода, що були надані  представником відповідача на підтвердження судових витрат, не містить такого реквізиту як номер документа. Апелянт звертає увагу на те, що відповідно до відзиву відповідачем лише одним реченням зазначено, орієнтовний розрахунок судових витрат на суму 10500 грн., однак не зазначено, які можливо витрати будуть понесені, не конкретизовано, в чому полягає правова допомога, яка її вартість та яким чином вона визначена. Збільшення розміру витрат до 13500 грн., згідно заяви від 1 грудня 2021 року, також нічим не обґрунтовано, оскільки обсяг послуг адвоката не збільшувався та є незначним, що вказує лише на бажання сторони відповідача збагатитися за рахунок позивача шляхом безпідставного стягнення коштів під виглядом судових витрат.
Не погоджуючись з  додатковим рішенням суду першої інстанції,  представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ілясов О.О. подав апеляційну скаргу, в який просив скасувати додаткове рішення суду першої інстанції, частково змінивши резолютивну частину додаткового рішення, за яким стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правову (правничу) допомогу на користь ОСОБА_2 у розмірі 13500 грн. У апеляційній скарзі  посилається на те, що  висновки, викладені у додатковому рішенні, не відповідають обставинам справи. Звертає увагу, що позивач, звертаючись до суду з цим позовом,  безпідставно завищив позовні вимоги, намагаючись додатково стягнути з відповідача кошти в сумі 26529 грн., а сам позов про стягнення заборгованості з аліментів носив штучний характер. Крім того, зазначає про те, що апелянт на час прийняття додаткового рішення не працює, не має статків, на його утриманні знаходяться непрацююча дружина та однорічна дитина, а позивач безпідставно стверджував про умисне ухилення відповідача від сплати аліментів. Необхідність та доцільність наданих адвокатом послуг очевидна, обсяг послуг визначений в Акті виконаних робіт, а обсяг фактичних витрат, понесених апелянтом підтверджено платіжним документом. Заяв про неспівмірність витрат та доказів на їх обґрунтування позивачем не подавались, реальність наданих послуг, їх недійсність та необхідність не заперечувалися, та не спростовується додатковим рішенням суду.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 27  квітня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 2 грудня 2021 року.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 27  квітня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове  рішення Оболонського районного суду м.Києва від 16 грудня 2021 року.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 27  квітня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2   на додаткове  рішення Оболонського районного суду м.Києва від 16 грудня 2021 року.
Ухвалою Київського апеляційного суду від  10 травня  2022 року у складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають  з наступних підстав.
Судом установлено, що відповідач ОСОБА_2 є батьком неповнолітніх ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Судовим наказом Оболонського районного суду м.Києва від 27 травня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частки його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18 травня 2021 року.
Постановою державного виконавця  Оболонського відділу ДВС від 19 серпня 2021 року відкрито виконавче провадження за судовим наказом.
З довідки державного виконавця Оболонського відділу ДВС від 11 жовтня 2021 року ВП № 66534917 заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів становить 26529,09 грн.
Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів наданого державним виконавцем станом на 18 листопада 2021 року заборгованість ОСОБА_2 становить 18953 грн.
За квитанцією № 65Р9-КНКІ - 472А від 1 грудня 2021 року  сплатив аліменти по виконавчому провадженню № 66534917 в сумі 10000 грн.
З матеріалів справи 756/7638/21 про видачу судового наказу, досліджених в судовому засіданні, встановлено, що копію судового наказу з заявою та додатками ОСОБА_2 отримав після ознайомлення зі справою 10 серпня 2021 року. У вересні ОСОБА_2 сплачено 3750 грн., з яких 1255 грн. призначених аліментних платежів та 2495грн. погашення заборгованості, в жовтні 2021 року сплачено 1500 грн., з яких 245 грн. в рахунок погашення заборгованості, 4 листопада та 18 листопада 2021 року  по 1000 грн. та 800 грн. відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів.
Під час розгляду справи в суді 1 грудня 2021 року відповідач сплатив заборгованість в сумі 10000 грн.
25 серпня 2021 року ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_8 .
Згідно свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_3 в ОСОБА_2 та ОСОБА_8 народилась донька ОСОБА_9 . 
Згідно податкової декларації за 2021 рік дохід відповідача за перший та другий квартал є нульовим, за третій квартал становить 5000 грн.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив із того, що  спору між сторонами щодо розміру  заборгованості зі сплати аліментів не існує, розмір заборгованості визначений у довідці державного виконавця в порядку виконання судового наказу в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Вимога ОСОБА_1 про стягнення у цій справі заборгованості зі сплати аліментів може спричинити подвійне стягнення аліментів. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, суд першої інстанції виходив із  відсутності вини у виникненні заборгованості, яка фактично утворилась під час проміжку часу не пред`явлення стягувачем виконавчого документа до виконання з травня по серпень 2021 року, відповідач вчиняє дії з метою щонайшвидше погасити наявну заборгованість.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції врахував категорію справи щодо стягнення заборгованості з аліментів та пені, підстави для відмови у їх задоволенні, фінансовий стан сторін, а також обсяг фактичних витрат, понесених стороною відповідача, обсягу наданих адвокатом послуг, їх необхідність та доцільність, керуючись принципом законності, співмірності та справедливості суд вважав необхідним задовольнити подану представником відповідача заяву частково та компенсувати понесені відповідачем витрати на правничу допомогу частково в сумі 3000 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам,  судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права, порушень процесуального права не допущено.
Статтею 180 СК України встановлено обов`язок  батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частинами першою - третьою статті 181 СК України способами виконання  батьками обов`язку  утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
Основною засадою  (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України).
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (ч.4 ст.15 СК України).
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх належних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч.ч.1 2 ст.614 ЦК України).
У разі  виникнення заборгованості  з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю  між батьками, одержувач аліментів має право  на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості (абзац 1 ч.1 ст.196 СК України).
Стягнення пені, передбаченої абз.1 ч.1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі  виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина  платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив  всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання  зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні, Саме на платника  аліментів покладено  обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Встановивши, що  судовий наказ  від 27 травня 2021 року про стягнення з ОСОБА_2 аліментів, про існування якого останній дізнався 10 серпня 2021 року, був виданий Оболонським районним судом м.Києва  11 серпня 2021 року, та звернутий до примусового виконання стягувачем ОСОБА_1 19 серпня 2021 року, після чого боржник  почав сплачувати аліменти, в тому числі погашаючи заборгованість за аліментами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що  у відповідача відсутня вина у виникненні заборгованості, а також у відповідача відсутній умисел на ухилення від сплати заборгованості за аліментами.
Сама по собі наявність у ОСОБА_2 майна, за рахунок якого останній може погасити заборгованість за аліментами,  не дає підстав для стягнення такої заборгованості на підставі рішення суду, що в іншому випадку буде подвійним стягненням однієї і тієї ж суми, та не свідчить про наявність вини платника аліментів у виникненні заборгованості.
Посилання в апеляційній скарзі представника  ОСОБА_1 на  помилковість висновків суду першої інстанції про необізнаність ОСОБА_2 про стягнення з нього аліментів до 10 серпня 2021 року, є безпідставними, оскільки  такі доводи наявними в матеріалах справи документами не підтверджені.
Доводи апеляційної скарги  представника ОСОБА_1   щодо помилковості висновків суду про наявність підстав для стягнення витрат відповідача ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу,  колегією суддів відхиляються, оскільки відмова ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, дає підстави відповідачу вимагати стягнення понесених ним витрат на професійну правничу допомогу.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо недоведеності стороною відповідача  розміру судових витрат на професійну правничу допомогу є безпідставними і фактично зводяться з незгодою позивача з висновками суду першої інстанції, що викладені судом у додатковому рішенні.
Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2   в тій частині, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для зменшення витрат відповідача на професійну правничу допомогу, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Статтею 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися  правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги  здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Однією з основних засад (принципів  цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення ( п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України).
 Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді; ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову; а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу ( ст.134 ЦПК України; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами ( ст.137 ЦПК України: подання заяви  (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну  правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст.141 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України  судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.
Статтю 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Водночас за змістом  ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг; 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене  в ч.2 ст.141 ЦПК України Проте, у ч.3 ст.141  ЦПК України  визначено критерії, керуючись  якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до  ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета  спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторони, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних  обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4)  дії сторони щодо досудового вирішення спору  та щодо врегулювання спору мирних шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.3 ст.141 ЦПК України, визначені також положеннями  ч.ч.4,5 ст.141 ЦПК України.
Відтак, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами ( ч.5 ст.137 ЦПК України).
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд  за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені  ч.ч.3,4,5 ст.141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої увалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись ч.ч.3,4,5 ст.141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно сказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи  питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. ( правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 11 листопада 201 року у справі № 873/137/21).
У постановах Верховного Суду  від 7 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 8 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності  та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою  заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим ( рішення  у справі «East/  West Allianc Limited проти України», заява № 19336/04).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З огляду на викладене суд першої інстанції при визначенні розміру витрат  відповідача на професійну правничу допомогу, який підлягав стягненню з позивачки, правильно врахував критерії, що визначені ч.3 ст.141 ЦПК України, а саме   реальність та розумність розміру витрат на правничу професійну допомогу,  та зважаючи на  категорію справи щодо стягнення заборгованості з аліментів та пені, фінансовий стан сторін, керуючись принципом законності, співмірності та справедливості, дійшов правильного висновку  про наявність підстав для часткового задоволення заяви ОСОБА_2 про відшкодування судових витрат на правничу допомогу і стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.  
За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення  та додаткове рішення суду першої інстанції ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального права,  доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України  є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення  та додаткове рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390  ЦПК  України, 
суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 , подані адвокатом  Фадєєвою Наталією Ігорівною, та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом  Ілясовим Олександром Олександровичем, залишити без змін.
Рішення Оболонського  районного суду  м.Києва від 2 грудня 2021 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м.Києва від 16 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

 
 
Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна 

Судді:                                                                                        Л.Д. Поливач

                                                                                                  А.М. Стрижеус