ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/978/22 Справа № 204/5530/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А : 

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди.
Повні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що у квітні 2019 року, в квартирі одного із багатоповерхових житлових будинків, розташованого на житловому масиві « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в м. Дніпрі, сторони уклали усний договір підряду на будівельно-ремонтні роботи дачного будинку відповідача. Протягом квітня-червня 2019 року, разом із своїми знайомими ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позивач виконував роботи на території домоволодіння АДРЕСА_1 . Замовником і платником робіт був власник домоволодіння ОСОБА_3 . Оскільки позивач повинен був провадити роботи своїм інструментарієм та необхідним для них обладнанням, протягом декількох днів після домовленості позивач завіз на територію вказаного домоволодіння інструменти та обладнання, належні йому по праві приватної власності. У червні 2019 року ОСОБА_3 , разом із двома своїми знайомими (чоловіки) зустрівся з позивачем на території Товариства і, висунувши безпідставні претензії щодо якості та обсягу виконаних робіт, під психологічним впливом примусив позивача написати під диктовку на його користь дві розписки на суму 165 000 гривень, які по суті є борговими. Зауважує, що під час примусового написання розписок знайомих, які до того працювали з позивачем та могли би в той момент фізично протистояти натиску відповідача та його знайомих, поруч не було. Після того, як позивач написав розписки, відповідач відмовився від його подальших послуг та за підтримки тих самих двох знайомих, примусово залишив у себе інструменти, належні позивачеві на праві приватної власності, які позивач використовує у своїй роботі, а саме: Машинку шліфувальну («болгарка») «Зеніт 230/2.2» ціною 2 450 грн.; Пилу циркулярну торцеву «Зеніт» ціною 2 100 грн.; Відбійник ціною 5 400 грн.; Апарат зварювальний ціною 2 600 грн.; Маску зварювальника ціною 1 650 грн.; Тачку ціною 2 850 грн.; Шуруповерт «Зеніт 14.4» ціною 1 300 грн.; Шуруповерт «Зеніт 18» ціною 1 700 грн.; Машинку шліфувальну («болгарку») «Зеніт- 125/900» ціною 850 грн.; Дриль «Зеніт-550» ціною 650 грн.; Перфоратор,«Зеніт-1100» ціною 1 500 грн.; Пилу електричну «Зеніт ЦПЛ-406/2800» ціною 2 200 грн.; Драбину ціною 4 800 грн.; Бетонозмішувач ціною 5 300 грн.; Пилу ланцюгову бензинову «Зеніт БПЛ-457/2300» ціною 2 800 грн.; Машинку шліфувальну «ЗУШ-260/2500» ціною 1 900 грн., а всього на суму 40 050 гривень. Внаслідок цих незаконних дій ОСОБА_3 , більше року позивач не може користуватися своїм майном, що негативно вплинуло на роботу, якою він заробляє собі, своїй родині на життя, і завдало позивачеві матеріальної та моральної шкоди. 24 червня 2020 року Новокодацьким відділенням поліції ДВП ГУНП Дніпропетровській області, за заявою ОСОБА_3 , стосовно позивача було відкрито кримінальне провадження № 12019040690002046 за попередньою кваліфікацією «шахрайство» - ст. 190 ч. 1 КК України.
Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача суму матеріальних збитків у розмірі 40050,00 грн., а також моральну шкоду у розмірі 104968,16 грн..
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 — ОСОБА_2 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач не спростував належними та допустимими доказами факт примусового залишення ним майна позивача у себе на дачі, тоді як позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими. Крім того, апелянт зазначає, що відмова у відшкодуванні моральної шкоди взагалі не знайшла свого відображення у рішенні суду. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 24 червня 2019 року ОСОБА_3 було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення, а саме те, що в період часу з квітня 2019 року по середину червня 2019 року громадянин ОСОБА_1 шахрайським шляхом заволодів майном заявника, сума збитків встановлюється. На підставі даної заяви відкрито кримінальне провадження № 12019040690002046.
У вищевказаному кримінальному провадженні позивач є свідком, що підтверджується наданим протоколом допиту свідка та протоколом одночасного допиту.
Позивач зазначає, що відповідачем було залишено у себе інструменти, які належать йому.
Свідок ОСОБА_4 пояснив, що він працював разом з позивачем та другим свідком ОСОБА_5 , працювали за допомогою інструментів, які належали позивачеві. Відповідача бачив неодноразово на об`єкті, де вони виконували роботи. На початку робіт інструменти робітники привозили з собою, а пізніше почали залишати їх на місці виконання робіт в гаражі, ключі від якого були у позивача. Пізніше йому позивач повідомив, що з ним повинні розрахуватися та свідок більше там не працював. Зі слів позивача йому відомо, що позивача змусили написати боргові розписки та не повернули належні йому інструменти. ОСОБА_6 написання боргових розписок свідкові невідомо.
Свідок ОСОБА_5 пояснив, що йому відомо про те, що за виконані роботи не повернули частину коштів та інструмент, який належав позивачеві, за допомогою якого вони виконували будівельні роботи. Відповідача неодноразово бачив на об`єкті виконання будівельних робіт. Про неповернутий інструмент та неповернуту частину коштів знає зі слів позивача.
Крім цього, відповідачем було надано копії двох розписок від 21 червня 2019 року, відповідно до яких ОСОБА_1 отримав в борг 65000,00 грн. та 100000,00 грн..
Також, позивачем було надано протокол допиту свідка від 05 липня 2019 року та протокол одночасного допиту від 05 липня 2019 року у кримінальному провадженні № 12019040690002046. Судом встановлено вище, що у даному кримінальному провадженні позивач та відповідач допитані як свідки. 
Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві. Більш того, суд вірно зазначив, що в позовній заяві взагалі не зазначено норм матеріального права, які (на думку сторони позивача) було порушено відповідачем та на підставі яких виникли дані правовідносини, а також порушення яких дає право останньому на звернення до суду за захистом своїх порушених прав.
При цьому, суд обґрунтовано не взяв до уваги показання свідків, оскільки стосовно предмету даної справи (факту привласнення відповідачем інструментів) їм особисто нічого невідомо, а лише відомо зі слів позивача.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, суд першої інстанції вірно виходив з наступного.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. (ч. 3 ст. 23 ЦК України).
Крім того, відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 р. - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.
В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Також, відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Встановивши відсутність належних та допустимих доказів того, що неправомірними діями відповідача позивачу завдана матеріальна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями відповідача та його вини в заподіянні такої шкоди, суд вірно відмовив у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Вирішуючи питання стосовно стягнення витрат на правову допомогу обох сторін суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для їх стягнення, так як сторонами не надано доказів, які б свідчили про оплату правової допомоги.
Доводи апелянта в скарзі про те, що відповідач не спростував належними та допустимими доказами факт примусового залишення ним майна позивача у себе на дачі, тоді як позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, а також те, що відмова у відшкодуванні моральної шкоди взагалі не знайшла свого відображення у рішенні суду, - колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. Позивач на підтвердження заявлених позовних вимог ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не дав жодного допустимого доказу, а тому вказані твердження апелянта є лише його припущеннями, тоді як законне та обґрунтоване рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. 
Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

                                                        П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  — ОСОБА_2  - залишити без задоволення. 
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2021 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко